Antiklerikalismus
Antiklerikalismus je historické hnutí, které se staví proti kléru (duchovnímu stavu) kvůli jeho skutečné nebo domnělé moci a vlivu v různých oblastech veřejného a politického života, proti jeho zasahování do běžného života občanů, jeho privilegiím a prosazování ortodoxie.[1] Podle jiné definice znamená odmítání přímého, zejména politického vlivu církví.[2]
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/27/Achille_Lemot-Combes-1902.jpg/220px-Achille_Lemot-Combes-1902.jpg)
Antiklerikálové nemusí být proti náboženství, někteří se stavěli proti kléru z důvodů institučních nebo kvůli sporům o interpretaci náboženství. Stoupenci tohoto hnutí si vedou většinou aktivněji než zastánci laicismu. V mnoha případech vedl antiklerikalismus až k násilí a vraždění kněží (Mexiko, Španělsko, Albánie aj.), k útokům na církev a k zabírání nebo ničení jejího majetku.
Historie
editovatAntiklerikalismus v různých podobách existoval během celé historie křesťanství a je považován za jeden z faktorů, které stály za husitstvím i protestantskou reformací v 16. století. Někteří filozofové doby osvícenství, například Voltaire, napadali katolickou církev, její vedení a kněží, a vytýkali jim zejména morální zkaženost mnoha duchovních.
Tyto útoky vedly částečně k zrušení řádu Jezuitů (1773) a hrály také rozhodující úlohu v hromadných napadáních samotné existence církve během Velké francouzské revoluce. V 19. století se námitky proti politickému angažování církve začaly objevovat i mezi katolickými věřícími a duchovními (došlo k zrušení titulů kníže-biskup, vešly v platnost zákazy katolického duchovenstva účasti na politickém životě). Později byli jezuité v mnoha zemích opět povoleni a od Druhého vatikánského koncilu smějí katoličtí kněží zastávat veřejné funkce jen se zvláštním povolením. V období Třetí francouzské republiky došlo k vyhoštění řeholních kongregací z Francie a znovu pak v roce 1902 a 1903.
V první polovině 20. století se antiklerikalismus objevil i v islámských zemích (Turecko), v Latinské Americe vedl ke krutým pronásledováním kněží a církve. Také komunistické režimy v Evropě, v Asii i jinde kněžstvo soustavně pronásledovaly.
Specifickou podobu na sebe antiklerikalismus vzal v českých zemích, kde vystupoval již před rokem 1918 v podobě antikatolicismu, což se pak naplno projevilo v prvních letech československé první republiky a vygradovalo v komunistické pronásledování křesťanských církví.[3]
Odkazy
editovatReference
editovatV tomto článku byl použit překlad textu z článku Anti-clericalism na anglické Wikipedii.
- ↑ Encyclopædia Britannica, Anticlericalism (2007 Encyclopædia Britannica, Inc.)
- ↑ K. Žaloudek, Encyklopedie politiky, str. 23.
- ↑ BALÍK, Stanislav; FASORA, Lukáš; HANUŠ, Jiří. Český antiklerikalismus. 1. vyd. Praha: Argo, 2015. 500 s. ISBN 978-80-257-1373-0.
Literatura
editovat- K. Žaloudek, Encyklopedie politiky. Praha: Libri 2004.
Související články
editovatExterní odkazy
editovat- Obrázky, zvuky či videa k tématu Antiklerikalismus na Wikimedia Commons
- Slovníkové heslo antiklerikalismus ve Wikislovníku