Fijala
Fijala (grč. fiale, njem. Fiale, eng. pinacle) je naziv za vitki, uglavnom kameni tornjić na vrhu potpornog stuba (kontrafora) crkve,[1] zabata ili učelka (wimperge).[2] Jedan je od najčešćih elemenata u sakralnoj arhitekturi gotike i neogotike.
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/83/Groll12.jpg/320px-Groll12.jpg)
Fijala se najčešće sastoji od četverostranog ili osmerostranog trupa, ponekad u formi tabernakula, koji je zaključen piramidalnim izdankom, na vrhu kojega se nalazi križni cvijet.[3]
Bridovi izdanka ukrašeni su trakama rakovica (penjačica).
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/29/Port%C3%A1l_Star%C3%A9_radnice.jpg/220px-Port%C3%A1l_Star%C3%A9_radnice.jpg)
Fijala naj��ešće ima tri uloge:
- funkcionalnu: služi kao kompenzacijsko okomito opterećenje
- dekorativnu: skladno dovršava snažno uzlazno kretanje masivnog stupa (kontrafora) kojeg zaključuje
- kompozicijsku: na harmoničan način integrira kontrafor u sveukupno obličje katedrale.[4]
Fijale se također koriste kao ukrasi završetka zabata, prozora, ciborija, oltara i crkvenog namještaja,[5] te posuđa.
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/ff/MZK_001_Nr_10_Charakteristik_der_Baudenkmale_B%C3%B6hmens_-_Fig._31_Dom_von_Prag_-_Fiale.jpg/65px-MZK_001_Nr_10_Charakteristik_der_Baudenkmale_B%C3%B6hmens_-_Fig._31_Dom_von_Prag_-_Fiale.jpg)
Ponekad se koriste i u profanoj arhitekturi u koju su preuzete iz sakralne (npr. Tržnica sukna i gradski toranj u Brugesu).[6]
Izvore
urediLiteratura
uredi- Paulić 1962 – Paulić, Jelka: Fijala, Enciklopedija likovnih umjetnosti, sv. 2, Zagreb, 1962., str. 271
- Damjanov/Radulić 1967 - Damjanov, Jadranka; Radulić, Ksenija: Fijala, Umjetnost (Likovne umjetnosti), 3. izdanje, Zagreb, 1967., str. 77
- Müller/Vogel 1999 - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 1, preveo Milan Pelc, Zagreb, 1999., str. 64-65
- Müller/Vogel 2000 - Werner Müller; Gunther Vogel: Atlas arhitekture 2, preveo Milan Pelc, Zagreb, 2000., str. 327, 349, 399