Lucius Verus római császár
Lucius Verus{{Uralkodó infobox}} (?) | ||
---|---|---|
a Római Birodalom princepse | ||
![]() | ||
Lucius Verus büsztje | ||
Uralkodása | 161. március 8. - 169 | |
Teljes neve | Lucius Aelius Ceionius Commodus Verus születési név: Lucius Aelius Ceionius Commodus Hadrianus adoptálása után: Lucius Aelius Caesar Antoninus Pius adoptálása után: Lucius Aelius Aurelius Commodus | |
Született | 130. december 15. | |
Elhunyt | 169 (38 évesen) | |
Róma | ||
Nyughelye | Puteoli Hadrianus Mauzóleuma | |
Elődje | Antoninus Pius | |
Utódja | Marcus Aurelius | |
Házastársa | Lucilla | |
Dinasztia | Antoninus-dinasztia | |
Édesapja | Lucius Aelius | |
Édesanyja | Avidia Plautia |
Lucius Verus társ-császár (uralkodott: 161-169.) a Római Birodalomban..
Származása
Eredeti neve: Lucius Ceionius Commodus, 130 decemberében született. Ez volt a neve apjának is, akit Hadrianus 136-ban örökösének adoptált, akit azután Lucius Aelius Caesar néven ismertek. Aelius 138-ban meghalt, ekkor Hadrianus adoptálta Antoninus Piust azzal a feltétellel, hogy Piusnak adoptálnia kell Marcus Aureliust és a még kisfiú Coionius Commodust, akit ezután már Lucius Aelius Aureliusnak neveztek.
Előmenetele
Előmenetelét lassúnak tartották. 153-ban quaestor, majd 154-ben és 161-ben consul lett. Antoninus Pius halálát követően Marcus Aurelius Lucius (Aurelius) Verus néven császártársává tette, Augustusszá nyilvánították és tribunusi hatalmat kapott.
Egyenlő részben osztozott a hatalomban teljes mértékben, kivéve azt, hogy Marcus Aurelius egyedül töltötte be a pontifex maximus posztot, tehát egyedül volt főpap. A társcsászársággal példát teremtettek a későbbi időszakokra, melyet a birodalom későbbi időszakában többször alkalmaztak.
Tevékenysége
162-ben megbízták főparancsnoksággal a parthus király elleni keleti háborúban, aki saját jelöltjét ültette a megtámadott Arménia kliens állam trónjára. A parthus király legyőzte Kappadókia római helytartóját és Szíria kormányzója is súlyos vereséget szenvedett. Verusnak és hadvezéreinek kellett a helyzetet orvosolnia, de kilenc hónapra volt szüksége ahhoz, hogy Antiocheia térségébe érjen seregeivel, ami nagyrészt betegségének tudható be. A nép azonban kényelemszerető, lusta tulajdonságát okolta a késedelemért. Hadereje Statius Priscus vezérletével lerohanta Arménia fővárosát: Artaxatát és lerombolta azt.
165-ben tovább folytatódott a keleti hadjárat, miután Róma védencét Szohaemuszt Armenia királyává koronázták. Még ebben az évben Gaius Avidius Cassius átvette Szíria kormányzását, aki átképezte légióit a keleti hadviselésre, aki együttműködve Publius Martius Verusszal mélyen behatolt Mezopotámia területére, ahol győzelmet arattak és több város kapitulált Verus összevont csapatai előtt. Ezekért a sikerekért Lucius Verust a Parthicus Maximusként köszöntötték. A hadjárat 166-ban folytatódott, elfoglalták a Tigrisnél lévő két nagyvárost Ktészipont és Szeleukeiát, ezzel a hadjáratot sikeresen befejezték. Nem törekedtek Mezopotámia teljes bekebelezésére, de az ország római kliens hercegség lett és a társcsászárok megkapták a ’’Medicus’’ címet.
166 októberében mindkét császár visszatért Róma városába, ahol nagy diadalmenetet rendeztek, s mindketten felvették a ’’Haza atyja’’ (Pater patriae) címet.
Verus csapatai keletről súlyos járványt hurcoltak be magukkal, ami lehetett: fekete himlő, tífusz vagy bubópestis. A járvány pusztított Kis-Ázsiában, Görögországban, de elérte az itáliai félszigetet is., ahol már évek óta rossz volt az aratás is. A járvány hamarosan a Rajna folyóig húzódott és alaposan meggyengítette a birodalmat. A két társcsászár még a diadalmenetet ünnepelte, amikor a dunai határt átszakították a barbár törzsek támadásai. Mindkét császár a germánok ellen indult, de késleltette indulásukat az élelmiszerhiány és a járvány, így csak 167 késő őszén tudta elhagyni Róma városát. A betolakodók visszavonultak és fegyverszünetet kértek amikor a két császár Aquileiát elérte. Verus javasolta, hogy térjenek vissza Rómába, de Marcus Aurelius szükségesnek tartotta az erőfitogtatást az Alpokon túl, ezért a következő télre is maradtak Aquileiában. 169 tavaszán újra fellángolt a járvány a katonák között, ezért elindultak Róma felé. Verus az első pihenőhelyen gutaütést kapott és elhunyt.
Verus testét Rómába vitték, ahol Hadrianus mauzóleumában temették el és a római állam istenévé avatták.
Kortársai Verusról
A Historia Augusta[1] szerint Verus magas, jóképű, derűs arckifejezésű férfi volt, akinek szakálla a barbárokéhoz hasonlóan burjánzott, és szőke fürtjeit aranyporral hintette be. Beszéde akadozott, ugyanakkor művelt szónok és kicsit költő is volt. Szenvedélyes vadász volt, kedvelte a birkózást és más atletikus sportokat. Amikor hagyta, hogy szakképzett hadvezérei vezessék a légiókat, talán bölcsen cselekedett, mert hajlamos volt a könnyelműségre. Aurelius kitüntetésekkel halmozta el és teljes mértékben megbízott benne. A kor félelmetes és nagy válságaihoz azonban Verus semmi esetre sem volt a megfelelő társuralkodó és a közös uralkodás első kísérletét a kortársak nem értékelték sikeresnek.
Jegyzetek
- ↑ A nevezett mű helyén kezelendő mint korabeli, hitelesnek a legkevésbé mondható bulvármédia
Külső hivatkozás
Michael Grant: Róma császárai. Corvina kiadó,1996.
Elődei: Quintus Petiedius Gallus (suff) és Caius Catius Marcellus (suff) |
Consul 154 |
Utódai: Prifernius Paetus (suff) és Marcus Nonius Macrinus (suff) |
Elődei: ? (suff) és ... Novius Sabinianus (suff) |
Consul 161 |
Utódai: Marcus Annius Libo (suff) és Quintus Camurius Numisius Iunior (suff) |
Elődei: Marcus Vibius Liberalis (suff) és Publius Martius Verus (suff) |
Consul 167 |
Utódai: Quintus Caecilius Dentilianus (suff) és Marcus Antonius Pallas (suff) |
Előző uralkodó: {{{előző}}} |
Római császár 161 – 169 |
Következő uralkodó: {{{következő}}} |