Csong Mjonghun
Csong Mjonghun | |
Született |
1953. január 22. (71 éves)[1][2][3][4][5] Puszan |
Állampolgársága | dél-koreai |
Foglalkozása |
|
Tisztsége | UNICEF jószolgálati nagykövet |
Iskolái |
|
Kitüntetései |
|
Zenei pályafutása | |
Műfajok | komolyzene |
Hangszer | zongora |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Csong Mjonghun témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Csong Mjonghun ( ), hangul: 정명훈, Nyugaton: Myung-Whun Chung (Puszan, 1953. január 22. –) dél-koreai zongoraművész, karmester.
Élete, munkássága
[szerkesztés]Csong 1953-ban született Puszanban (a források egy része Szöult jelöli meg, de a saját nyilatkozata szerint Puszan a szülővárosa).[6] A család hét gyermeket nevelt, ő hatodikként született. Anyjuk zongorázni tanította őket, így mind a hét testvér zenélt. Közülük rajta kívül még ketten lettek világhírű zenészek: Csong Gjonghva ( ) hegedűs és Csong Mjonghva ( ) csellista. Apjuk exportőr volt, anyjuk amatőr zongorista és klasszikus gitáros,[7] és egy éttermet vezetett.[8] A fiú négyéves korában kezdett tanulni zongorázni anyjától, és 1960-ban már fellépett a Szöuli Filharmonikus Zenekarral, Haydn-zongoraversenyt játszott. Nyolcéves korában az Egyesült Államokba költözött, hogy ott folytassa zenei tanulmányait. Járt a Mannes School of Musicba, ahol 1975-ben szerzett zongorista diplomát. Ezután a Juilliard School következett, ahol Nadia Reisenberg (zongora) és Carl Bramburger (karmester) voltak a tanárai. Közben 1970-ben megnyerte a New York Times zongoraversenyét. Karmesterként 1971-ben debütált Szöulban, ahol a Koreai Szimfonikus Zenekart vezényelte. 1974-ben Moszkvában, a Nemzetközi Csajkovszkij Zongoraversenyen második díjat nyert.[9] Nővéreivel létrehozta a Csong triót (Nyugaton Chung Trio), és hármasban kezdtek fellépni, miközben folytatta tanulmányait a Juilliardon, és karmesterkedett a New York-i Ifjúsági Zenekar és a Juilliard School Pre-College Zenekara mellett. A Juilliardon 1978-ban diplomázott, és 1979-ben a Los Angeles-i Filharmonikusoknál Carlo Maria Giulini asszisztense lett, két évvel később pedig Giulini javaslatára a zenekar Csongot választotta karmesternek.[10]
1984-ben a Saarbrückeni Rádió Szimfonikus Zenekarának zeneigazgatója és vezető karmestere lett, 1990-ig töltötte be ezt a posztot. 1986-ban New Yorkban debütált nagy sikert aratva, amikor a Metropolitan Operában Verdi Simon Boccanegra című operáját vezényelte. Ugyanebben az évben Párizsban is ragyogó előadást produkált, Prokofjev ritkán hallott Tüzes angyal operáját dirigálta. 1987 és 1992 között a firenzei Teatro Communale fő vendégkarmestere volt. Ebben az időszakban két nagy olasz díjat is kapott: a Premio Abbiati- és az Arturo Toscanini-díjat.[10] 1989 és 1994 között a párizsi Opéra Bastille zenei vezetője volt.[11] Nevezetes előadásai között szerepelt Messiaen Assisi Szent Ferenc című műve Peter Sellars rendezésében[12] és Sosztakovics A mcenszki járás Lady Macbethje (magyarul Kisvárosi Lady Macbeth és Katyerina Izmajlova címen is ismert) operája. Messiaen annyira meg volt elégedve az előadással, hogy Csongot kérte fel utolsó műve, a Concert à quatre 1994-es világpremierjére. 1992-ben a francia kormánytól megkapta a Francia Becsületrendet. Miután – nem túl békés körülmények között – elhagyta a Bastille Operát, 1997-től 2005-ig a római Accademia Nazionale di Santa Cecilia zenekarának vezető karmestere volt, és ugyanezt a pozíciót töltötte be az Asia Filharmonikus Zenekarnál is. 2000-ben visszatért Párizsba, és az Orchester Philharmonique de Radio France zeneigazgatója és karmestere lett.[10][11] Rendszeresen szerepel a velencei Teatro La Fenicében is, ahol vezényelte a Pillangókisasszonyt, a Simon Boccanegrát, az Otellót és a Trisztán és Izoldát. 2001-ben a Tokiói Filharmonikusok tiszteletbeli karmestere lett, 2006-tól 2015-ig Szöul város művészeti igazgatója és a Szöuli Szimfonikus Zenekar vezető karmestere volt. Az együttest rövid idő alatt élvonalbeli zenekarrá fejlesztette, és 2014-ben – egy európai turnét követően – a BBC Proms-on is bemutatkozott velük.[13][14] 2009-ben és 2013-ban sikeres koncertet adott a zenekarral Puszanban, a helyi Kulturális Központban. „Mivel Puszanban születtem, és szeretem a tengert, különösen örülök ennek a puszani koncertnek” – nyilatkozta.[6] 2012-ben a Staatskapelle Dresden fő vendégkarmestere lett, az első, aki a zenekar történetében betöltötte ezt a posztot.[13] A 2018–2019-es szezon legfontosabb eseményei közé tartozott a Macbeth és az Otello előadása a La Fenicében, a Traviata a Milánói Scalában, valamint az Otello bemutatása a Wiener Staatsoperben is. A következő szezont megcsonkította a Covid19-pandémia, de a La Fenicében még bemutatta a Don Carlost, Tokióban pedig a Carment.[15]
Művészete
[szerkesztés]Csong Mjonghun ( ) generációjának egyik vezető karmestere.[10] Zongoristaként csak elvétve lép fel, szerinte a sűrű zenekari programja miatt nincs ideje eleget gyakorolni.[8] Azért 1996-ban megjelent egy Chant D'amour (Mélodies Françaises) című lemez, amin Cecilia Bartolit kíséri, valamint 2014-ben kiadott egy zongora-szólólemezt, Piano címmel.[16] Vezényelte a világ összes vezető zenekarát, beleértve a Berliner Philharmonikert, Wiener Philharmoniker, Concertgebouw Orchestra Amsterdam, az összes jelentősebb londoni és párizsi zenekart, a Filarmonica della Scala zenekart, a Bayerischer Rundfunk Symphonieorchestert, a Drezdai Staatskapellét, a Bostoni Szimfonikus Zenekart, a Chicagói Szimfonikus Zenekart, a Metropolitan Opera zenekarát, a New York-i Filharmonikus Zenekart, a Cleveland Zenekart és Philadelphia Zenekart. 1990 óta a Deutsche Grammophon exkluzív művésze, és felvételeivel számos nemzetközi díjat nyert.[11] A karmesteri művészetről így nyilatkozott: „A karmester szinte definíció szerint furcsa állat: ő az egyetlen zenész a színpadon, aki nem ad ki hangot, mégis felelős mindenért. Gyakran szeretek magamra úgy gondolni, mint a többi zenész egyik kollégájára vagy munkatársára, de végül össze kell jönnünk, hogy az általunk játszott zeneszerzők őszinte hírnökei legyünk és életre keltsük zenéjüket.”[17] A vezénylés, illetve a zenekari hangzás iránti vonzódását így jellemezte: „A zongora és a hegedű gyönyörűen szól, de a zenekar tökéletes zenei kifejezés. Beethoven, Brahms, Mahler, Bruckner és más nagy zeneszerzők is így gondolták.”[8]
Társadalmi szerepvállalása
[szerkesztés]Társadalmi érzékenységét és elkötelezettségét bizonyítja, hogy már az 1980-as évektől úgynevezett környezetvédelmi koncerteket szervezett, hogy előtérbe helyezze a környezeti problémákat. Céljai között szerepel az is, hogy a két Korea között szorosabb kapcsolat alakuljon ki a zene segítségével.[10] 2011-ben elutazott Észak-Koreába, ahol zenei vezetőkkel és politikusokkal tárgyalt. „Megállapodtunk arról, hogy … közös koncertet szervezünk Phenjanban és Szöulban” – nyilatkozta. „A többi a politikusokon múlik, … de remélhetőleg a tervünk megvalósul.”[18] Koncertjeivel pénzt gyűjtött, hogy rizst küldjön az éhínséggel sújtott Észak-Koreába. Amikor elnyerte Ho Am-díjat és a vele járó 111 000 dollárt, azt teljes egészében a Koreai Vöröskeresztnek adományozta az észak-koreai éhezés enyhítésére. 1992-től az ENSZ drogellenes programjának jószolgálati nagykövete, 1995-ben az UNESCO „Év embere” lett. 1996-ban elnyerte a koreai kormány legmagasabb kulturális díját,[10] és Korea első tiszteletbeli kulturális nagykövete lett.[11] A fiatalokkal kapcsolatos elkötelezettsége jegyében elutazott Beninbe is, ahol meglátogatta az UNICEF által támogatott, az AIDS-szel, a vízzel és a higiéniával, valamint az oktatással és az egészséggel kapcsolatos programokat. Az utazás a benini gyerekeknek szentelt koncerttel zárult. 2008. április 7-én kinevezték az UNICEF jószolgálati nagykövetévé.[19] Úgy látja, hogy „A politika nem tudja megoldani az összes problémát, amely a világot foglalkoztatja, és úgy érzem, hogy nekem – és még sokan másoknak – mindent meg kell tennünk, amit csak lehet.”[12]
Magánélete
[szerkesztés]Későbbi feleségével 19 éves korában ismerkedett meg, és titokban randevúztak. 1974-ben, a moszkvai versenydíjjal járó 3000 rubelből elvitte a Karib-tengerhez. Az esküvőt 1979-ben Los Angelesben, a család időleges tiltakozása ellenére tartották meg, csak az anyja volt jelen.[8] Három fiuk van: az első képzőművészetet tanult, a második jazzgitáros, a harmadik hegedűs, karmester.[20] Csong Mjonghun ( ) Szöulban él.[19]
Díjai, elismerései
[szerkesztés]1991-ben a Francia Színház- és Zenekritikusok Szövetségénél „Az év művésze” lett. Elnyerte a Premio Abbiati- és az Arturo Toscanini-díjat Olaszországban, valamint a Francia Becsületrendet. 1995-ben kitüntették a francia Victoires de la musique classique díjjal (Az év karmestere). Megkapta Korea legjelesebb kulturális díját a koreai zenéhez való hozzájárulásáért.[19] 2013-ban Olaszország legrégebbi operaháza, a velencei La Fenice az Una Vita Nella Musica-díjjal (Zenei életműdíj) tüntette ki.[21] 2017-ben megkapta az Ordine della stella d'Italia (Olaszország Csillaga rendje) díját az olasz kultúra fejlődéséhez való hozzájárulásáért.[22]
- 1988 – Franco Abbiati-díj
- 1989 – Arturo Toscanini-díj
- 1991 – Az év művésze (Francia Színház- és Zenekritikusok Szövetsége)
- 1992 – A francia Becsületrend
- 1995 – Az év karmestere (Franciaország)
- 1995 – Az év embere (UNESCO)
- 1996 – Kulturális Érdemrend (Dél-Korea)
- 1997 – Ho Am-díj (Dél-Korea)
- 2011 – A Francia Köztársaság Művészeti és Irodalmi Rendjének parancsnoka
- 2013 – Una Vita Nella Musica 2013 (a Teatro La Fenice életműdíja)
- 2014 – Franco Abbiati-díj
- 2017 – Olaszország Csillaga rendje
Felvételei
[szerkesztés]Válogatás az AllMusic és a Discogs listája alapján.[16][23]
Megjelenés | Tartalom | Közreműködők | Kiadó |
---|---|---|---|
1974 | Лауреаты V Международного Конкурса Имени П. И. Чайковского | Мюнг Ван Чунг | Melogyija |
1981 | Csajkovszkij: Piano Concerto No. 1; Variations on a Rococo Theme | Csong Mjonghun ( ), Csong Mjonghva ( ), Los Angeles Philharmonic Orchestra, Charles Dutoit | Decca |
1983 | Nielsen: The Complete Orchestral Music Volume I. Symphony No. 2 Op. 16; Aladdin-Suite Op. 34 | Gothenburg Symphony Orchestra, Csong Mjonghun ( ) | BIS |
1985 | Dvořák: 8. Sinfonie | Rundfunk-Sinfonieorchester Saarbrücken, Csong Mjonghun ( ) | Saarländischer Rundfunk |
1986 | Sosztakovics: Sinfonie Nr. 14 Op. 135 | Rundfunk-Sinfonieorchester Saarbrücken, Csong Mjonghun ( ) | Saarländischer Rundfunk |
1987 | Nielsen: Symphony No.5; Violin Concerto | Kang Dongszuk, Gothenburg Symphony Orchestra, Csong Mjonghun ( ) | BIS |
1990 | Kiri Te Kanawa – Italian Opera Arias | London Symphony Orchestra, Csong Mjonghun ( ) | EMI Digital |
1991 | Bizet: Carmen Suite; L'Arlésienne Suites; Jeux D'Enfants | Orchestre de L'Opéra Bastille, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
1993 | Rimszkij-Korszakov: Sheherazade; Stravinsky: L'Oiseau De Feu; Suite | Orchestre de L'Opéra Bastille, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
1994 | Messiaen: Éclairs Sur L'Au-Delà… | Ljuba Organaszova, Cecilia Bartoli, Raul Gimenez, Roberto Scandiuzzi, Orchestre De L'Opéra Bastille, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
1996 | Chant D'amour (Mélodies Françaises) | Cecilia Bartoli, Csong Mjonghun ( ) | London Records |
1996 | Rossini: Stabat Mater | Wiener Philharmoniker, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
1997 | A Hymn for the World | Cecilia Bartoli, Andrea Bocelli, Chœr et Orchestre de L'Accademia Nazionale di Santa Cecilia, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
1998 | In Paradisum – Fauré: Requiem; Duruflé: Requiem | Cecilia Bartoli, Bryn Terfel, Coro e Orchestra Dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2000 | Messiaen: Quatuor Pour la Fin du Temps | Gil Shaham, Paul Meyer, Jian Wang, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2002 | Italian Overtures | Orchestra Dell'Accademia Nazionale di Santa Cecilia, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2003 | Mozart: Sinfonie Nr. 28 KV 200; Sinfonie Nr. 38 KV 504 „Prager” | Sinfonieorchester Des Südwestfunks Baden-Baden, Nikolaus Harnoncourt, Csong Mjonghun ( ) | Allegria, Documents |
2006 | Ravel: Daphnis et Chloé Ballet | Orchestre Philharmonique de Radio-France, Ravel Orchestre Philharmonique et Choeur de Radio-France, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2008 | Myung-Whun Chung Conducts Messiaen (Trois Petites Liturgies de la Présence Divine; Couleurs de la Cité Céleste; Hymne Pour Grand Orchestre) | Orchestre Philharmonique de Radio France, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2011 | Debussy: La Mer; Ravel: Ma Mère L'Oye, La Valse | Seoul Philharmonic Orchestra, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2014 | Piano (Debussy-, Chopin-, Beethoven-, Csajkovszkij-, Schubert, Schumann, Mozart-darabok) | Csong Mjonghun ( ) | ECM Records |
2014 | Mahler: Symphony No.9 | Seoul Philharmonic Orchestra, Csong Mjonghun ( ) | Deutsche Grammophon |
2016 | Beethoven: Symphonie Nr. 3 Op. 55 „Eroica” | Staatskapelle Dresden, Csong Mjonghun ( ) | Profil Edition Günter Hänssler |
2020 | Brahms: Piano Concerto No. 1; Six Piano Pieces | Kim Szunvuk, Staatskapelle Dresden, Csong Mjonghun ( ) | Accentus |
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ Integrált katalógustár (német nyelven). (Hozzáférés: 2014. április 26.)
- ↑ SNAC (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ Discogs (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ Brockhaus (német nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ Munzinger Personen (német nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b Kim
- ↑ Rowes
- ↑ a b c d Jeon
- ↑ Ascona
- ↑ a b c d e f Stevenson
- ↑ a b c d Oron
- ↑ a b Glayman
- ↑ a b Asconas
- ↑ Chosunilbo3
- ↑ Operabase
- ↑ a b Discogs
- ↑ Newman
- ↑ Branigan
- ↑ a b c Unicef
- ↑ KoreaTimes
- ↑ Chosunilbo1
- ↑ Chosunilbo2
- ↑ AllmD
Források
[szerkesztés]- ↑ Rowes: Barbara Rowes: Tiny Kyung-Wha Chung Is No Dragon Lady, but When She Fiddles, Ears Burn. people.com. (angolul) People (1982. november 8.) (Hozzáférés: 2020. november 8.)
- ↑ Ascona: Myung-Whun Chung. askonasholt.com. (angolul) Asconas Holt (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Stevenson: Joseph Stevenson: Myung-Whun Chung: Biography. allmusic.com. (angolul) AllMusic (2020) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Oron: Aryeh Oron: Myung-Whun Chung (Conductor, Piano). bach-cantatas.com (angolul) (2006) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Branigan: Tania Branigan: North and South Korea set to make sweet music together. theguardian.com. (angolul) The Guardian (2011. szeptember 16.) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Newman: Geoffrey Newman: Myung Whun Chung: A personal appreciation. vanclassicalmusic.com (angolul) (2012) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Glayman: Claude Glayman: Interview with Myung-Whun Chung. en.unesco.org. (angolul) UNESCO (1994) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Unicef: Myung-Whun Chung: Goodwill Ambassador. unicef.org. (angolul) UNICEF (2012. május 25.) (Hozzáférés: 2020. november 10.) arch
- ↑ Chosunilbo1: Maestro Chung Myung-whun Gets Lifetime Award from Italy. chosun.com. (angolul) The Chosunilbo (2013. július 23.) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Chosunilbo2: Italy to Honor Maestro Chung Myung-whun for Service to Culture. chosun.com. (angolul) The Chosunilbo (2017. június 27.) (Hozzáférés: 2020. november 12.)
- ↑ Chosunilbo3: Seoul Philharmonic Debuts at BBC Proms. chosun.com. (angolul) The Chosunilbo (2014. szeptember 2.) (Hozzáférés: 2020. november 12.)
- ↑ Operabase: Myung-Whun Chung, karmester, pianist. operabase.com. Operabase (2020) (Hozzáférés: 2020. november 12.)
- ↑ Kim: Kim Hyun-joo: 운명처럼 다가왔던 베토벤 '운명' 들고 태어난 부산방문 설레. kookje.co.kr. (koreaiul) kookje.co.kr (2013. május 8.) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ Jeon: Jeon Jeon: 마에스트로 정명훈 서울시립교향악단 예술감독. mk.co.kr. (koreaiul) Maeil Economic Daily (2009. december 25.) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ KoreaTimes: Chung Myung-whun’s Son to Debut as Conductor. koreatimes.co.kr. (angolul) The Korea Times (2007. június 18.) (Hozzáférés: 2020. november 12.)
- ↑ Discogs: Myung-Whun Chung: Discography. discogs.com. (angolul) Discogs (2020) (Hozzáférés: 2020. november 10.)
- ↑ AllmD: Myung-Whun Chung: Discography. allmusic.com. (angolul) AllMusic (2020) (Hozzáférés: 2020. november 12.)