Statika
Statika – teorinės mechanikos dalis, kurioje nagrinėjama jėgų bei kūnų pusiausvyra. Statikoje nagrinėjami šie pagrindiniai uždaviniai:
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/Beam_in_static_equilibrium2.svg/220px-Beam_in_static_equilibrium2.svg.png)
- Jėgų sudėtis ir standų kūną veikiančios jėgų sistemos pakeitimas paprasčiausio pavidalo sistema;
- Standų kūną veikiančios jėgų sistemos pusiausvyros sąlygų nustatymas.
Pusiausvyros teorijos pradininkas yra Archimedas, jis pirmasis nagrinėjo įvairius pusiausvyros atvejus remdamasis sverto dėsniais.[1]
Pagrindinės statikos sąvokos
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- Pagrindinė statikos sąvoka – jėgos sąvoka. Dydis, kuris yra materialių kūnų tarpusavio sąveikos matas, apibūdinantis šio poveikio intensyvumą bei kryptį, vadinamas jėga.
Jėga apibudinama trim parametrais:
- jėgos skaitiniu dydžiu, arba jėgos moduliu;
- jėgos pridėties tašku;
- jėgos veikimo kryptimi.
- Pusiausvyra – objekto vietos pastovumas, lyginant objektą su kitais nejudančiais kūnais.
- Atskaitos sistema – erdvė, kurioje yra nagrinėjamas objektas ir erdvės atžvilgiu nagrinėjama pusiausvyra ar judėjimas.
- Standus kūnas – toks kūnas, kurio deformacijų nepaisoma.
Statikos aksiomos
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Pirmoji aksioma
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Dvi standų kūną veikiančios jėgos atsveria vieną kitą tik tada, kai jos yra vienodo didumo ir veikia vienoje tiesėje priešingomis kryptimis.
Antroji aksioma
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Pridėjus prie sistemos arba iš jos atėmus pusiausvyrą jėgų sistemą, jėgų sistemos poveikis standžiam kūnui nepasikeičia.
Standumo aksioma
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Kiekvieną besideformuojantį kūną, esantį pusiausvyroje, sustandinus–pusiausvyra išliks nepakitusi.
Poveikio–reakcijos lygybės aksioma
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Du kūnai vienas kitą veikia jėgomis, lygiomis savo moduliu, bet priešingomis savo kryptimis. Ši aksioma labai svarbi nustatant ryšių reakcijas.
Šaltiniai
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- ↑ B. Voronkovas, M. Remišauskas. Teorinė mechanika. Vilnius: Valst. polit. ir moksl. lit. l-kla, 1961, 10 p.