Юманіте
![]() | ||||
| ||||
Країна |
![]() | |||
---|---|---|---|---|
Тип | щоденна | |||
Мова | французька | |||
Політична належність | ФКП | |||
Місце публікації | Франція[1][2] | |||
Формат | берлінер | |||
Періодичність | 1 доба[4] | |||
| ||||
Засновано | 1904 | |||
Засновник | Жан Жорес[5][2] | |||
Головний редактор | Патрик Ле-Йарик | |||
Ціна | 1,30 € | |||
Головний офіс | 32 вул. Жана Жореса, Сен-Дені | |||
Наклад | 47 000 прим. (2017)[3] | |||
ISSN | 0242-6870 | |||
| ||||
humanite.fr | ||||
![]() | ||||
«Юманіте» (фр. L'Humanité — людство) — щоденна комуністична газета у Франції, заснована в 1904 р. Жаном Жоресом. Центральний орган Французької комуністичної партії (ФКП) з 1920 по 1994 рр. Видається в Парижі. Газета, як і раніше дуже близька до ФКП, попри те, що доступ на її сторінки відкрито для інших напрямків лівих сил.
Перший номер «Юманіте» вийшов у світ у понеділок 18 квітня 1904. Для її засновника Жана Жореса це нове соціалістичне видання (підзаголовок газети свідчив «щоденна соціалістична газета») повинна спочатку стати засобом об'єднання французького соціалістичного руху, а потім одним із знарядь революційної боротьби проти капіталізму. У своїй першій редакційній статті Жорес прагне затвердити два правила роботи своєї нової газети: пошук великої і точної інформації для того, щоб дати «всім вільно мислячим спосіб зрозуміти світові події та винести про них своє враження», і фінансова незалежність[6].
При свою появу на світ у 1904, «Юманіте» виступає представником лише частини французького соціалістичного руху. До складу редакції входять Рене Вівіані, Арістід Бріан, Леон Блюм, Жан Лонге, Люсьєн Ерр[fr], Жан Альман[fr], Октав Мірбо, Анрі де Жувенель[fr], Абель Ерман[fr] і Альбер Тома. З об'єднанням французьких соціалістів у складі Французької секції Робочого Інтернаціоналу (ФСРІ/SFIO) у 1905 газета відкрила свої сторінки для всього французького соціалістичного руху (зокрема, прихильникам Геда[ru]). На з'їзді партії в Сен-Кентене в 1911 ФСРІ оголошує «Юманіте» своїм офіційним органом.
В обстановці постійно зростаючої міжнародної напруженості початку XX століття газета Жореса рішуче відстоює пацифістські позиції відповідно до принципів інтернаціоналізму, яких дотримується соціалістичний рух. Газета бере також помітну участь у боротьбі за світський характер суспільства і ставить своїм завданням захист робочого класу.
Це перше десятиліття було часом, економічно важким для газети. Після успішного виходу нового видання тиражем 140 000 примірників, газета опускається до рівня 15 000 у 1905, після чого тираж повільно зростає до 80 000 у 1912.
Влітку 1914 року в житті газети відбуваються дві тісно пов'язаних події, що повністю змінили її:
- Її керівник Жан Жорес убитий націоналістом Раулем Віленом в «Кафе дю круасан» 31 липня 1914;
- Вибухнула Перша світова війна.
Початок світової війни, загибель Жана Жореса та перехід більшості керівників французьких соціалістів на бік «священного союзу» призводять до різких змін у газеті влітку 1914 Жореса змінює П'єр Ренодель, який вибирає редакційну політику на користь війни в ім'я захисту республіки. Як стверджує історик Олександр Курбан, газета виявилася задавлена потрійним гнітом:
- Державних цензурних обмежень;
- Партійного тиску (соціалістична більшість, налаштована на війну, нав'язує свою лінію);
- Важкого економічного стану через введених норм споживання.
Нарешті, в жовтні 1918 П'єр Ренодель замінений на чолі «Юманіте» Марселем Кашеном. Ці зміни відображають поступовий відхід соціалістів від «священного союзу».
«Юманіте»: орган Французької компартії між двома світовими війнами (1920—1939 рр.).
[ред. | ред. код]Новий поворот для «Юманіте» настає в 1920 році. Дійсно, на з'їзді ФСРІ в Турі дві третини делегатів голосують за приєднання до Комуністичного Інтернаціоналу і перетворення ФСРІ в ФСКІ (надалі, Французька комуністична партія, ФКП). Газета йде за більшістю і 8 лютого 1923 стає офіційним органом молодої компартії.
У цей період редакційна політика газети слідує за політичною лінією ФКП. Сталінізація партії призводить до відтоку з «Юманіте» кількох авторів, таких як Альфред Росмер, Борис Суварін, П'єр Монатт, Амеді дюну, П'єр Каан та інші.
У двадцяті роки газета веде активну кампанію проти іспано-франко-марокканської війни. У 1926 головним редактором стає Поль Вайян-Кутюр'є. Під його керівництвом у тридцяті роки і, зокрема, на початку діяльності Народного фронту, тираж газети перевищує 300 000. «Юманіте» тоді відстоює антифашистські позиції, стає на захист республіканської Іспанії і пропагує сталінську модель СРСР.
Як центральний орган ФКП «Юманіте» служить одночасно засобом мобілізації активістів та інформаційним виданням. Ще одна особливість газети полягає в тій ролі, яку в її житті відіграють читачі. Вони часто виступають як постачальники матеріалів (робкори, тобто робочі кореспонденти) або розповсюджувачі (у складі Комітету захисту «Юманіте»). Щоб забезпечити свої фінансові потреби, газета в 1930 засновує свято «Юманіте». 27 серпня 1939 уряд Даладьє забороняє вихід «Юманіте» після «схвалення нею» радянсько-німецького договору.
Влада уряду Віші підтверджують заборону на вихід газети, а німецька окупація змушує газету піти в підпілля до звільнення Франції в 1944 (незважаючи на відхилене клопотання про відновлення видання, подане німецьким окупаційним властям у червні 1940 року — від цієї ініціативи відмежувалися багато активістів, а потім і Комуністичний інтернаціонал, який спочатку її допустив).
«Юманіте» виходить у підпіллі протягом п'яти років (З 26 жовтня 1939 по 16 серпня 1944 розійшлося 383 номери в кількості 200 000 примірників), граючи важливу роль у русі Опору. Багато журналістів з її редакції загинули в боротьбі проти нацистських окупантів, серед них Габріель Пері[fr], відповідальний редактор міжнародного розділу, розстріляний 15 грудня 1941 в Мон-Валер'єн[fr], Люсьєн Сампе[fr] та інші. Газета знову виходить вільно 21 серпня 1944 під час паризького повстання.
Після 1945 «Юманіте» знову опиняється в тому ж положенні, що і в міжвоєнний період. Редакційна політика центрального органу ФКП слід партійної лінії і поєднує інформацію з агітаційною кампанією. У контексті холодної війни газета посідає прорадянську позицію. Коли радянські війська входять до Угорщини 4 листопада 1956, газета виходить із заголовком: «Будапешт знову з посмішкою». А 7 листопада 1956, в надзвичайно напруженій міжнародній обстановці (викриття сталінізму на XX з'їзді Комуністичної партії Радянського Союзу, радянське вторгнення в Угорщину, суецька криза і війна в Алжирі) штаб-квартира «Юманіте» (і центрального комітету ФКП) піддається нападу учасників антикомуністичної демонстрації, що намагаються її підпалити[7] [8] [9]. Перед лицем бездіяльності численних сил поліції, що сприяла нападу, будівлю захищають співробітники газети та активісти ФКП. У цьому зіткненні вбиті троє. У своєму звіті про події «Юманіте» проводить паралель між нападом на її приміщення і тим, що вона називає злочинами «контрреволюціонерів» в ході угорського повстання. Зі свого боку профспілка літераторів починає страйк: 8 листопада не виходить жодна газета.
Тоді ж газета стає єдиним французьким щоденним виданням, яке підтримало національно-визвольну боротьбу (деколонізацію) по всьому світу, за що їй доводиться розплачуватися численними заборонами на вихід у світ, зокрема під час воєн в Індокитаї і Алжирі. Статті Мадлен Ріффе про війну в Алжирі, що коштували їй спроби замаху з боку ОАС, а пізніше, про в'єтнамську війну, написані з позицій партизанів В'єтконгу, служать хорошим прикладом такої політики газети.
У 1945 газета виходить у кількості 400 000 примірників і є флагманом комуністичної преси. Згодом тиражі знижуються (150 000 в 1972, 107 000 в 1986) одночасно з ослабленням впливу ФКП і кризою щоденної преси.
Після XXVIII з'їзду Французької комуністичної партії (1994), посилання на «центральний орган ФКП» замінена на «газета ФКП». У зв'язку з новим формулюванням в 1999 вказівку на зв'язок з партією видалено. Згідно зі статутом, ФКП залишається «видавцем» газети, але її керівництво вже не очолює офіційно розробку редакційної політики[10]. Тим не менш, активісти ФКП як і раніше в значній мірі залучаються до поширення газети (в основному через продажу «Юманіте-діманш»[11] силами активу).
Після того, як в 2002 тираж знизився до 46 000 примірників, «Юманіте» вдалося стабілізувати обсяг продажів на рівні приблизно 50 000[12]. Її існування на межі виживання забезпечується виручкою з продажу та регулярними підписними кампаніями. Газеті навіть довелося в 2000 відкрити доступ до свого капіталу приватним інвесторам, не надаючи їм права прийняття рішень щодо газети[13].
Щоб погасити борги (оцінюються в сумі 8 мільйонів євро), щоденник намагається продати свою штаб-квартиру в Сен-Дені, побудовану за проектом архітектора Оскара Німейера, в якій видання розміщується з 1989, за 15 мільйонів євро. У травні 2008 редакція переїжджає в будівлю, розташовану в тому ж місті біля стадіону «Stade de France». Продаж штаб-квартири, намічений на 16 липня 2008, не зміг відбутися, що відразу поставило газету в загрозливе фінансове становище. Тоді «Юманіте» і національне керівництво ФКП починають кампанію з проведення разової надзвичайної передплати з метою зібрати понад 2 мільйони євро менш ніж за три місяці. Більше ніж половина цієї суми надходить до газети за один неповний місяць у розпал літа, що служить свідченням тісних зв'язків, які газета підтримує зі своїми читачами.
Саме зі сторінок «Юманіте» зійшов один з найпопулярніших дитячих французьких персонажів — пес Піф, герой кумедних милих коміксів. Придумав його художник Жозе Кабрера Арналь. Вперше він з'явився в газеті в 1945 лише для оформлення статей, але через три роки став самостійним персонажем, знайшовши власні звички та характер. Показавшись у коміксі 28 березня 1948, він відразу полюбився маленьким французам і ще довгий час з'являвся раз на місяць у недільних випусках газети. Зазвичай чергова кумедна історія про пригоди Піфа складалася з 4-5 малюнків, об'єднаних в один невибагливий сюжет, іноді з нотками соціальної сатири.
10 листопада 1926: Вайян-Кутюр'є і «Юманіте» піддаються переслідуванню за образу Муссоліні!
31 січня 1933: Результати політики «меншого зла» — Гітлер став канцлером! — За підтримки фон Папена і Гугенбергом начальник фашистських вбивць стає главою уряду антиробітничих терору, злиднів і війни
13 лютого 1934: Єдністю дій зупинити фашизм
8 березня 1934: Світ в небезпеці! … Гітлер денонсує Локарнской договір
26 серпня 1936: За свободу Іспанії, за безпеку Франції … Наш заклик: «Літаки для Іспанії!»
5 жовтня 1938: Від імені групи комуністів Габріель Пері відкинув … ганебний мюнхенський диктат
25 серпня 1939: Заходи, прийняті Радянським Союзом шляхом укладення договору про ненапад з Німеччиною, сприяють зміцненню загального миру
26 серпня 1940 (підпільне видання): Капіталізм доводить людство до варварства … Об'єднаймося, щоб звільнити в'язниці і концтабори!
9 березня 1949: Брудна в'єтнамська війна триває — такий самий явний результат угоди Оріолі з Бао Даємо
22 жовтня 1950: Мир у В'єтнамі можливий, і негайно
24 серпня 1955 (спецвипуск): СЬОГОДНІ ВРАНЦІ «Юманіте» заарештували за те, що говорить правду про події в Північній Африці
19 червня 1976: Південно-африканські расисти розперезалися
6 травня 1988: Колоніальний порядок запанував в Нумеа
25 лютого 1931: Вимагайте роботи або хліба! Сьогодні, 25 лютого, всі на демонстрацію!
13 травня 1968: Солідарність робітників і студентів проти гноблення, на захист свобод — Загальний страйк.
9 листопада 1917: Переворот у Росії — Більшовики при владі в Петрограді — Керенський позбавлений влади
14 серпня 1920: За російську революцію — Заклик до пролетаріату
2 листопада 1922: Хай живе революція в Росії! (Наступ більшовизму, редакційна стаття Лева Троцького)
16 листопада 1927: Революційна дисципліна — Виключення Троцького і Зінов'єва
10 березня 1931: Московський процес — Верховний суд виніс вирок
25 серпня 1939: Заходи, прийняті Радянським Союзом шляхом укладення договору про ненапад з Німеччиною, сприяють зміцненню загального миру
26 серпня 1939 (з цього випуску газета заборонена): Єдність французького народу проти гітлерівської агресії … Радянсько-німецький договір викликає розкол в блоці фашистських паліїв війни
19 березня 1949: Опубліковано агресивний антирадянський атлантичний договір
6 березня 1953: Всі народи у жалобі, помер великий Сталін
10 березня 1953: Грандіозні похорон вождя, друга і брата всіх трудящих — Продовжимо справу Сталіна — будівництво комунізму і захист миру
16 вересня 1959: Хрущов «розморожує» Вашингтон
22 серпня 1968: П'ять соціалістичних країн вводять війська в Чехословаччину — Французька комуністична партія висловлює подив і осуд
20 серпня 1991: Михайло Горбачов грубо усунений від влади — СРСР: ТУРБОТА
У «Юманіте» знову затребувані цінності її засновника Жана Жореса, центральними пріоритетами для якого були боротьба за мир, «причетність робітничого руху» і незалежність від «груп інтересів». Але. з іншого боку. вона зараз відійшла від його позиції щодо єдності соціалістичного руху: в 1904 році Жорес прагнув забезпечити єдність соціалістів у рамках газети[14]. Аж до 1990-х років «Юманіте» підтримувала всі кампанії, що проводилися комуністичною партією. Сьогодні її місце серед тих, хто виступає від імені рухів, об'єднань і партій, які вважають себе «лівими антиліберальним». Вона брала активну участь у кампанії «лівого НІ» в 2005 році під час референдуму за проектом європейського конституційного договору.
Зараз, коли продаж газети знижується (в 2002 році продавалося 46 000 примірників на день), як і у всіх дискусійних газет, яким у Франції дістається лише дуже мала частка рекламних бюджетів, дотації держави зменшуються, а поштові витрати особливо сильно зросли в 1990-ті роки, економічне становище дуже несприятливий, і доводиться регулярно звертатися за підтримкою до активістів, щоб не дати газеті зникнути зовсім.
Таким чином, в умовах величезних фінансових труднощів, газета в 2001 році відкрила доступ у свій капітал об'єднанню її читачів — "Спілці читачів «Юманіте» і асоціації підтримки газети — "Спілці друзів «Юманіте», в яке з різних мотивів увійшли багато відомих осіб і яке очолила Едмонда Шарль-Ру, а також телеканал TF1 і група Лагардер. Редакція заявляє, тим не менш, що вона зберегла свою незалежність редакційну політику. З першої смуги зникли символи серпа і молота і «Юма» вже не є офіційним органом Французької комуністичної партії. Крім цього, вона звертається до щедрих спонсорів за допомогу в подоланні фінансових труднощів.
З ініціативи співака Калі в травні 2009 року дванадцять виконавців дарують «Юманіте» кожен по пісні, які зібрані на одному компакт-диску, що надійшов у продаж як спеціальний випуск газети, щоб надати їй фінансову підтримку. У створенні цього диска взяли участь Рено, Noir Désir, Бернард Lavilliers, Les Têtes Raides, Бальбіну Медельїн, Жорж, Miossec, Жак Higelin, Паскаль Bizern, Жорж Moustaki і Дагер. Щорічно газета організовує Свято «Юманіте» в місті Ла-Курнев, на який збирається близько 500 000 чоловік.
«Юманіте-діманш»: тижневик, який продається через активістів на ринках і в громадських місцях. Зараз з'являється в кіосках з четверга.
«Леттр франсез»: виходив довгий час під керівництвом Луї Арагона, цей літературний журнал високого класу зараз видається під керівництвом Жана Ріста, його друга і теж поета. Випускається у вигляді вкладки в першу суботу місяця.
«Комюніст»: служить для зв'язку, обміну інформацією та спілкування, призначений для активістів. Ця восьми сторінках вкладка в щоденник друкується по середах.
«Лібрз ешанж»: сторінка, виділена для молодих авторів, які бажають опубліковано та надсилають в газету свої статті. Виходить по четвергах.
«Юманіте де Деба»: під керівництвом головного редактора, автора редакційних статей та репортажів Жана-Еманюеля Дкюуена по суботах публікуються матеріали дискусій, форумів і вільного вираження поглядів з політичної та суспільної тематики.
Разові випуски: газета регулярно видає разові матеріали на актуальні теми, наприклад, з поясненням економічної кризи 2008 року або на підтримку кампанії Лівого фронту в ході європейських виборів 2009 року. Інші разові випуски, часто з додатком DVD, стосуються пам'яті про історичні події, таких як громадянська війна в Іспанії, перша світова війна або події травня 1968 року.
На сайті «Юманіте» в Інтернеті пропонуються всі випуски газети, безкоштовно з відставанням на один день від друкованого видання. На ньому також зберігаються в оцифрованому вигляді всі архіви з часу створення сайту (у лютому 2006 року було 347 000 статей з 2 лютого 1990 року). Безкоштовне надання доступу до архівів обумовлено політичним рішенням керівництва газети, яка прагне до інформаційної відкритості. З тієї ж причини для цього сайту обрані програмні засоби, що знаходяться у вільному обігу (SPIP, FreeBSD і т. Д.).
- 1904—1914: Жан Жорес
- 1914—1918: П'єр Ренодель
- 1918—1958: Марсель Кашен
- 1958—1974: Етьєнн Фажон (заступник з 1948 по 1958 рр..)
- 1974—1994: Ролан Леруа
- 1994—2000: П'єр Зарка (заступник з 1992 по 1994 рр..)
- 2000: Патрік Ле-Йарік
- 1926—1932: Поль Вайян-Кутюр'є
- 1932—1934: Андре Ферра
- 1934—1937: Поль Вайян-Кутюр'є
- 1937—1950: Жорж Коньо
- 1950—1958: Андре Стиль
- 1958—1984: Рене Андрие
- 1984—2001: Клод Кабан (керівник редакції)
- 2001—2008: П'єр Лоран (керівник редакцій «Юманіте» і «Юманіте-діманш»)
- 2008: Патрік Апель-Мюллер (керівник редакції)
- ↑ а б в The ISSN portal — Paris: ISSN International Centre, 2005. — ISSN 0242-6870
- ↑ а б в г д «Юманите» // Малая советская энциклопедия / под ред. Н. Л. Мещеряков — 2 — Советская энциклопедия, 1936.
- ↑ https://www.eurotopics.net/ru/148695/l-humanit# [Архівовано 27 квітня 2019 у Wayback Machine.] L'Humanité
- ↑ https://www.challenges.fr/media/a-120-ans-l-humanite-se-refait-une-sante_890507
- ↑ https://www.la-croix.com/economie/l-humanite-120-ans-dengagement-en-huit-periodes-cles-20240417
- ↑ Фінансування газети при її створенні викликало суперечки в 1930-ті роки. Авторитетна стаття з цього питання (Pierre Albert «Les sociétés du journal L'Humanité de 1904 à 1920» у збірнику Christian Delporte, Claude Pennetier, Jean-François Sirinelli et Serge Wolikow (sous la direction de), L'Humanité de Jaurès à nos jours, Nouveau Monde éditions 2004 (p. 29-42) залишає питання відкритим. У ній наводиться список акціонерів першого (1904) і другого (1907) акціонерних товариств газети. У момент свого заснування «Юманіте» користувалася підтримкою буржуазії з табору дрейфусарів, зокрема, єврейської буржуазії, за свідченням Мадлен Ребер у статті «Юманіте» в 1904, опублікованій газетою 31 січня-1 лютого 2004 Жорес тоді був великим оратором лівих партій (соціалістів з ФСП, радикальних соціалістів і радикалів, помірних з Республіканського демократичного альянсу), підтримував уряд Комба, а справа Дрейфуса ще було свіжою в усіх у пам'яті (Свою знамениту промову про реабілітацію капітана Дрейфуса Жорес виголосив у 1903 році. Реабілітація відбулася в 1906 році). Так, брати Луї-Дрейфюс, великі банкіри і торговці зерновими, не пов'язані родинними стосунками з Альфредом Дрейфусом, увійшли в число основних передплатників. Вкрай ліві опоненти з Ля Герр Сосьяль (16 і 22 листопада 1910 року) або праві з Матен (3, 6 і 10 червня 1934 року), в числі інших, стверджували згодом, що великі кошти, внесені Леві-брюле і Пікаром, служили прикриттям інших передплатників, які побажали залишитися анонімними. Таке можливо, але достовірно нічого встановити не вдалося … Йшли розмови про Ротшильдах, Компанії біржових брокерів, маркізі Арконаті Вісконті, прихильниці республіканських і антиклерикальних поглядів, Бельгійської робочої партії і т. д.
- ↑ Jean-Pierre Arthur Bernard, Paris rouge, 1944—1964. Les communistes français dans la capitale, Éditions Champ Vallon, 1991, p. 31. «Обложені могли забарикадуватися, гасити полум'я потоками води, закидати нападників чим попало, проганяти тих, хто забирався на дахи, і чекати підкріплення з робочих передмість». Серед «снарядів», випущених по демонстрантах, помічені «друкарські шрифти», «предмети меблів», «побутові речі» і навіть «статуї»
- ↑ Jean-Paul Piérot, «PCF: un tragique soutien à l'URSS», L'Humanité, 28 жовтня 1996 р. У його уявленні, пристрасті навколо угорських подій об'єднали проти ��КП «праві сили аж до соціалістичної партії». Він відзначає, що в натовпі демонстрантів "перебували сумнівні елементи і крайні праві активісти ".
- ↑ Зі свого боку, Ле Монд в той час посилалася на стихійне самовираження «населення Парижа», "законну демонстрацію ", яка переросла «в інциденти вкрай насильницького характеру», див Le Monde, 9 листопада 2006 р., «50 років в Ле Монд. Антикомуністичні заворушення в Парижі»
- ↑ Уточнюючи свій зв'язок з «Юманіте», статут ФКП формулює її так: "Читати її, захищати і пропагувати — одне із завдань активіста партії " (XXXIII з'їзд, березень 2006 р.).
- ↑ Додаток «Юманіте-діманш» засновано 3 жовтня 1948 року, щоб краще закріпити популярність щоденної газети в народних кварталах. Воно стає повноцінним журналом в квітні 1990 року, але в 1999 році його випуск припиняється перед обличчям фінансових труднощів газети та істотного скорочення продажів, обумовленого, зокрема, спадом поширення силами активістів. Його змінює «Юманіте-Ебдо», випуск «Юманіте» по вихідних. "Юманіте-діманш"відроджується 9 березня 2006 після призову до читачів підписуватися, щоб стати співзасновниками тижневика (14 000 учасників та 1 800 000 євро в кінці серпня 2006 року).
- ↑ З 2002 по 2006 рр.. сумарне платне розповсюдження «Юманіте» зросло від 46 126 до 51 860 примірників. Що стосується числа абонентів (поштою і через доставку), з 2002 по 2005 рр.. воно змінилося від 31 982 до 37 545 (за даними OJD, асоціації контролю розповсюдження засобів масової інформації).
- ↑ Відкритий доступ до капіталу щоденної газети, рішення про яке було прийнято в 2000 році, діє з 19 травня 2001 року. Товариство інвестицій в плюралізм «Юманіте» (SHIP) принесло 30 мільйонів франків, а підписка серед читачів — 8 мільйонів. Капітал акціонерного товариства «Юманіте» розподілений таким чином:
- Акціонери-фізичні особи (колишні відповідальні співробітники газети або ФКП): 40,71 %
- Товариство читачок і читачів «Юманіте»: 20,00 %
- SHIP (Hachette, TF1 через дочірнє підприємство «Syalis», Ощадна каса, компанії державного сектора і соціального страхування): 20,00 %
- Спілка співробітників «Юманіте»: 10,00 %
- Товариство друзів «Юманіте»: 9,29 %
- ↑ «Для нас соціалісти-революціонери і соціалісти-реформісти — це, перш за все, соціалісти […]. Не відмовляючись ні від чого з наших власних задумів, ми тут намагаємося підтримати зусилля всіх інших.» Наша мета, Перша смуга «Юманіте», Жан Жорес (18 квітня 1904 року).
- «Юманите» по-русски
- L'Humanité (Paris) [Архівовано 2 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
|