Sijajni kvecal
Sijajni kvecal (znanstveno ime Pharomachrus mocinno) je majhna ptica, ki živi v južni Mehiki in Srednji Ameriki in živi v tropskih gozdovih, zlasti v gorskih oblačnih gozdovih. So del družine Trogonidae in imajo dve priznani podvrsti, P. m. mocinno in P. m. costaricensis. Tako kot drugi kvecali je tudi sijajni večinoma vsejed; njegova prehrana je v glavnem sestavljena iz plodov rastlin iz družine lovorovk, Lauraceae, občasno pa pleni tudi žuželke, kuščarje, žabe in polže.
Sijajni kvecal | ||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() Sames v rezervatu Monteverde, Kostarika
![]() Samica v gnezdišču v Savegreju v Kostariki
| ||||||||||||||
Ohranitveno stanje taksona | ||||||||||||||
Znanstvena klasifikacija | ||||||||||||||
| ||||||||||||||
Pharomachrus mocinno de la Llave, 1832 | ||||||||||||||
![]() razširjenost P. mocinno
| ||||||||||||||
Subspecies | ||||||||||||||
Pharomachrus mocinno costaricensis |
Vrsta je znana po barvitem in zapletenem perju, ki se med spoloma bistveno razlikuje. Samci imajo prelivajoče se zeleno perje, rdeč spodnji del oprsja in trebuha, črna notranja krila in bel podrep, medtem ko so samice bolj dolgočasne in imajo krajši rep. Za samice so značilni sivi spodnji deli oprsja, trebuha in kljuna ter bronasto zelene glave. Te ptice izdolbejo luknje v propadajočih drevesih ali za gnezdišča uporabijo tista, ki so jih že naredile žolne. Znano je, da se med inkubacijo izmenjujejo, samci čez dan in samice ponoči. Samica običajno izleže eno do tri jajčeca, ki se izležejo v 17 do 19 dneh. Kvecal je višinski selivec, ki se seli s pobočij v krošnje gozda. To se zgodi med gnezditveno sezono, ki se razlikuje glede na lokacijo, običajno pa se začne marca in traja vse do avgusta.
Sijajni kvecal je na Rdečem seznamu IUCN ocenjen kot potencialno ogrožena vrsta, pri čemer je glavna grožnja uničevanje habitata. Ima pomembno vlogo v mezoameriški mitologiji in je tesno povezana s Quetzalcoatlom, božanstvom. Je nacionalna žival Gvatemale, ki je prikazana na zastavi in grbu; po njem se imenuje tudi državna valuta, gvatemalski kvecal.
Taksonomija
urediSijajni kvecal je prvi opisal mehiški naravoslovec Pablo de La Llave leta 1832.[2] Je ena od petih vrst rodu Pharomachrus, splošno znanih kot kvecali.[3] Kvecal se običajno uporablja posebej za označevanje sijajnega, vendar se običajno nanaša na vse člane rodov Pharomachrus in Euptilotis.[4][5] Nekateri znanstveniki označujejo čopastega kvecala kot zelo bližnjega sorodnika sijajnega in predlagajo, da je čopasti podvrsta sijajnega ali pa tvorita nadvrsto.[6] Domneva se, da se je vrsta kvecal razširila od koder se je pojavila v Andih, pri čemer je sijajni kvecal najmlajša vrsta. Ime rodu, Pharomachrus, se nanaša na fizične lastnosti ptice, pri čemer pharos pomeni 'plašč' in makros pomeni 'dolg' v stari grščini. Beseda quetzal izvira iz nahuatla (azteško), kjer quetzalli (iz korena quetza, kar pomeni 'stati') pomeni 'visoko pokončno pero' in nato 'quetzal repno pero'; od tega nahuatl quetzaltotōtl pomeni 'ptica s perjem kvecala' in torej 'kvecal'.
Priznani sta dve podvrsti, P. m. mocinno in P. m. costaricensis, čeprav še vedno poteka razprava o tem, ali naj bo costaricensis priznana kot posebna vrsta.[7] Specifični vzdevek mocinno je latinizacija imena biologa Joséja Mariana M. Mociña, njegovega mentorja.
Opis
urediSijajni kvecal je največji trogon. Dolg je od 36 do 40 cm; pri imenovani podvrsti merijo repni trakovi med 31 cm in 100,5 cm, pri čemer je mediana 75 cm za samce. Nominirana podvrsta tehta približno 210 g, medtem ko je podvrsta costaricensis nekoliko manjša od nominalne rase, s krajšimi perutmi in kljuni. Repni kosi so krajši in ožji, merijo med 32 cm in 86 cm, mediana pa je 63 cm.[8]
Sijajni kvecali imajo zeleno telo (prelivajo se od zeleno-zlate do modro-vijolične barve) ter rdeč spodnji del oprsja in trebuha. Odvisno od svetlobe lahko kvecalovo perje sije v različnih barvah: od zelene, kobaltne, limete in rumene do ultramarin. Njihovo zeleno pokrivalo na zgornjem delu repa skriva njihove repe in je še posebej čudovito pri plemenskih samcih, saj je daljše od preostalega telesa. Čeprav je perje kvecala videti zeleno, so v resnici rjavi zaradi pigmenta melanina. Primarni pokrovi kril so prav tako nenavadno dolgi in imajo resast videz. Samec ima čeladi podoben greben. Kljun, ki je delno prekrit z zelenimi nitastimi peresi, je pri zrelih samcih rumen, pri samicah pa siv. Njihovo mavrično perje, zaradi katerega so videti sijoči in zeleni kot listi krošnje, je maskirna prilagoditev za skrivanje v krošnji v deževnem vremenu. Koža kvecala je zelo tanka in se zlahka raztrga, zato je razvil debelo perje za zaščito kože. Ima velike oči, prilagojene za gledanje v medli svetlobi gozda. Njihova pesem je niz polnih tonov, mehkih, nerazločnih not v preprostih vzorcih in je pogosto izjemno melodična: keow, kowee, keow, k'loo, keeloo.[9]
Razširjenost in življenjski prostor
urediTa vrsta živi sredi bujne vegetacije v posebej vlažnih deževnih gozdovih na visokih nadmorskih višinah (900–3200 m). Naselijo drevesa, ki sestavljajo krošnje in podkrošnje deževnega gozda, čeprav lahko najdemo tudi v grapah in pečinah. Najraje živi v propadajočih drevesih, štorih in zapuščenih duplih žoln. Žive barve kvecala so prikrite v deževnem gozdu. Sijajnega kvecala je mogoče najti od južne Mehike (najjužnejša Oaxaca in Chiapas) do zahodne Paname (Chiriquí). Razsežnosti obeh podvrst se razlikujejo: P. m. mocinno najdemo v južni Mehiki, severnem Salvadorju in severozahodni Nikaragvi, Gvatemali in Hondurasu, medtem ko P. m. costaricensis najdemo v Kostariki in zahodni Panami. Geografsko izolacijo med obema podvrstama povzroča Nikaragovska depresija, 50 km široka, 600 km dolga, ki vsebuje dve največji jezeri v Srednji Ameriki, Managovsko jezero in Nikaragovsko jezero, ter pomanjkanje gnezditvenih habitatov v regijah, ki mejijo na.[10] Kvecal se za tri do štiri mesece (julij–oktober) seli iz svojih gnezditvenih območij v nižjem montanskem deževnem gozdu v predgorski deževni gozd na pacifiških pobočjih, nato pa se premakne čez celinsko ločnico na atlantska pobočja.[11]
Številčnost kvecala na območjih parjenja je povezana s skupnim številom plodnih vrst, čeprav je korelacija med številčnostjo in številom plodnih vrst Lauraceae le obrobna.[12]
Vedenje
urediSijajni kvecali so na splošno sramežljivi in tihi, da bi se izognili plenilcem.[13] Nasprotno pa so med sezono parjenja precej glasni in njihovo vedenje je namenjeno razstavljanju in privabljanju partnerjev. Njihovi znani plenilci so jastreb Spizaetus ornatus, planinski orel in drugi jastrebi in sove kot odrasli, skupaj s smaragdnimi tukani (Aulacorhynchus prasinus), rjavimi šojami (Psilorhinus morio), dolgorepimi podlasicami (Neogale frenata), vevericami in vitorepimi medvedi (Potos flavus) kot mladiči ali jajca.[14] Sijajni kvecal igra pomembno ekološko vlogo v oblačnih gozdovih, saj pomaga razširjati semena vsaj 32 drevesnih vrst.
Hranjenje
urediSijajni kvecali veljajo za specializirane sadjejede, hranijo se z 41 do 43 vrstami, čeprav se prehranjujejo tudi z žuželkami (predvsem z osami, mravljami in ličinkami), žabami, kuščarji in polži. Posebej pomembni so Symplococarpon purpusii in divji avokado ter drugi sadeži iz družine lovorikovcev, ki jih ptice cele pogoltnejo, preden izbruhnejo koščice, kar pomaga pri raznašanju teh dreves. Kvecali se pogosteje hranijo v opoldanskih urah. Odrasli jedo bolj sadno prehrano kot piščanci, ki jedo predvsem žuželke in nekaj sadja. Več kot petdeset odstotkov sadja, ki ga jedo, je lovor. Kvecali uporabljajo metode 'lebdenja' in 'zastoja', da selektivno pobirajo sadje blizu konic vej.[15]
Vzreja
urediSijajni kvecali ustvarijo svoja gnezda nad 60 m v zraku in dvorijo v zraku s posebnimi klici. Posnetih je bilo šest specifičnih glasovnih klicev: žvižganje z dvema notama, gee-gee, wahc-ah-wahc, wec-wec, žvižg, coouee, uwac, klepetanje in brenčanje. Prvi klic je povezan s teritorialnim vedenjem samcev, medtem ko je piščalka couee paritveni klic. Sijajni kvecali običajno živijo sami, ko se ne razmnožujejo. So monogamni teritorialni rejci, velikost njihovega ozemlja v Gvatemali je 6–10 ha. So tudi sezonski rejci, saj gnezditvena sezona traja od marca do aprila v Mehiki, od maja do junija v Salvadorju in od marca do maja v Gvatemali. Med razmnoževanjem samice odložijo eno do tri bledo modra jajca s povprečno velikostjo 38,9 × 32,4 milimetra v gnezdo, postavljeno v luknjo, ki jo izdolbejo v gnilem drevesu. Sijajni kvecali po navadi zležejo dve sklopki na leto in je znano, da imajo visoko stopnjo propada gnezd, 67-78 %.[16] Eden najpomembnejših dejavnikov pri izbiri mesta za gnezdo je, da mora biti drevo v fazi razkroja in propadanja. Pogosto ponovno uporabijo svoje prejšnje strani. Višina gnezdnih škrbin je 10 m, gnezdilne luknje pa 9 m.
Oba starša se izmenjujeta pri inkubaciji, pri čemer imata dolge repne pokrove, ki so upognjeni naprej iz luknje, in dajejo videz šopa praproti, ki raste iz luknje. Inkubacijsko obdobje traja približno 17 do 19 dni, v katerem samec običajno vali jajca podnevi, samica pa jih vali ponoči. Ko se jajca izležejo, za mladiče skrbita oba starša, ki jih že drugi dan hranita s celimi sadeži, kot so jagodičevje in avokado. Vendar pa piščance hranijo predvsem z žuželkami, kuščarji, polži in majhnimi žabami. Ugotovljeno je bilo, da samci na splošno dajejo več hrane, in sicer žuželk, kot samice. Samice ob koncu vzreje pogosto zanemarjajo in celo zapustijo mladiče, tako da prepustijo samcu, da še naprej skrbi za potomce, dokler niso pripravljeni preživeti sami. Med inkubacijskim obdobjem starši pristanejo in obračajo glavo v eno stran, preden vstopijo v gnezdo, kar je proces, znan kot 'sklanjanje'. Ta proces se konča, ko se piščanci izležejo. Mladi kvecali začnejo leteti po enem mesecu, vendar lahko pri samcih traja tri leta, da se razvije značilno dolgo repno perje.[17]
Stanje ohranjenosti
urediPopulacijski trend se razlikuje med subpopulacijami, vendar na splošno upada, čeprav se nekatere populacije morda povečujejo ali pa so vsaj stabilne. Na rdečem seznamu IUCN je razvrščen kot potencialno ogrožena vrsta, z ocenjeno populacijo 20.000–49.999 osebkov. Zaradi oddaljenega habitata kvecala je potrebno več spremljanja, da se potrdi stopnja upadanja, in glede na rezultate bi lahko privedlo do tega, da se premakne v višjo kategorijo ogroženosti. Leta 2001 je kvecal preživel le v 11 majhnih, izoliranih delih gozda.[18] Največje grožnje so izguba habitata zaradi krčenja gozdov, razdrobljenosti gozdov in krčenja kmetij. Kvecala včasih tudi lovijo za hrano in ujamejo za nezakonito trgovino. Oblačni gozdovi, življenjski prostor sijajnega kvecala, so eden najbolj ogroženih ekosistemov na svetu,[19] vendar se vrsta pojavlja na več zavarovanih območjih in je iskana vrsta za opazovalce ptic in ekoturiste.
Menili so, da sijajnega kvecala ni mogoče gojiti ali imeti dolgo časa v ujetništvu, in opazili so, da običajno umre kmalu po tem, ko ga ujamejo ali zaprejo v kletko, zaradi asimilacije železa z zaužitjem vode, kar je zdaj znano, in se zdaj v njihovi prehrani izogibajo taninske kisline in železa. Zaradi tega je tradicionalni simbol svobode. Državna himna Gvatemale vključuje celo verz Antes muerto que esclavo será (Bodi raje mrtev kot suženj). Vendar pa je znanstveno odkritje o dovzetnosti ptic za železo omogočilo nekaterim živalskim vrtom, vključno z živalskim vrtom Miguel Álvarez del Toro v Tuxtla Gutiérrezu v Chiapasu, da obdržijo to vrsto. Vzreja v ujetništvu je bila napovedana leta 2004.
V kulturi
urediSijajni kvecal je velikega pomena za gvatemalsko kulturo, saj je prisoten v različnih legendah in mitih. Predkolumbovske mezoameriške civilizacije so ga imele za božanskega in ga povezovale s Quetzalcoatlom, pernato kačo in bogom življenja, svetlobe, znanja in vetrov. Njegovo lesketajoče zeleno repno perje, ki simbolizira spomladanski kalček rastline, so častili Azteki in Maji. Maji so prav tako imeli kvecala za simbol svobode in bogastva, zaradi smrti kvecala v ujetništvu in vrednosti njihovega perja skupaj z žadom.[20] Mezoameriški vladarji in nekateri visoko pozicionirani plemiči so nosili diademe, ustvarjene iz perja kvecala, kar jih je simbolično povezovalo s Quetzalcoatlom.[21] Ker je bilo ubijanje kvecalov prepovedano po majevskem in azteškem kazenskem pravu, so ptico le zasegli, ji odstranili podaljšano repno perje in jo spustili na prostost. V starodavni majevski kulturi je bilo perje kvecala tako dragoceno, da so ga celo uporabljali kot menjalno sredstvo. Tako je ime gvatemalske valute, kvecal.[22] V različnih mezoameriških jezikih lahko beseda quetzal pomeni tudi dragocen, sveti ali kralj, bojevnik, princ.[23]
Ena majevska legenda pravi, da je sisajni kvecal spremljal junaka, Tecún Umána, majevskega princa Quiché (K'iche'), med njegovim bojem proti španskemu konkvistadorju Pedru de Alvaradu. Tecún, opremljen samo s puščico in lokom, je bil kljub temu sposoben onesposobiti Alvaradovega konja ob prvem udarcu. Alvarado je nato dobil drugega konja in napadel Tecúna ter mu s sulico prebil prsi. Kvecal je priletel navzdol in priletel na Tecúnovo telo ter mu prsi napojil s krvjo. Takrat je vrsta, ki je bila prej popolnoma zelena, dobila značilno rdeče perje na prsih. Poleg tega je od tistega dne naprej kvecal, ki je prijetno pel pred špansko osvojitvijo, od takrat utihnil; na novo bo zapel šele, ko bo dežela popolnoma osvobojena.[24]
Galerija
urediSklici
uredi- ↑ BirdLife International (2016). »Pharomachrus mocinno«. Rdeči seznam IUCN ogroženih vrst. 2016: e.T22682727A92958465. doi:10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T22682727A92958465.en. Pridobljeno 12. novembra 2021.
- ↑ Montenegro, Gustavo (2006). »Biografía simbólica«. Revista D. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 19. novembra 2006.
- ↑ »Taxonomy of Pharomachrus«. ITIS. Pridobljeno 6. aprila 2022.
- ↑ Quetzal. 1890. In: Encyclopædia Britannica a dictionary of arts, sciences, and general literature. Chicago: R. S. Peale & Co. p. 179-180.
- ↑ »Eared Quetzal (Euptilotis neoxenus) - BirdLife species factsheet«. datazone.birdlife.org. Pridobljeno 12. aprila 2022.
- ↑ Dayer, Ashley A. (2020). »Resplendent Quetzal (Pharomachrus mocinno), version 1.0«. Birds of the World (v angleščini). doi:10.2173/bow.resque1.01. S2CID 216317227.
- ↑ Sittler, Pablo (2019). Acoustic behavior and ecology of the Resplendent Quetzal Pharomachrus mocinno, a flagship tropical bird species. Biodiversity and Ecology. Museum national d'histoire naturelle (diplomska naloga). Pridobljeno 6. aprila 2022.
- ↑ Schulz, Ulrich; Eisermann, Knut (december 2017). »Morphometric differentiation between subspecies of Resplendent Quetzal (Pharomachrus mocinno mocinno and P. m. costaricensis) based on male uppertail-coverts«. Bulletin of the British Ornithologists' Club. 137 (4): 287–291. doi:10.25226/bboc.v137i4.2017.a6. ISSN 0007-1595.
{{navedi časopis}}
: Vzdrževanje CS1: samodejni prevod datuma (povezava) - ↑ Dayer, Ashley. »Resplendent Quetzal«. Birds of the world. doi:10.2173/nb.resque1.01. S2CID 134966092. Pridobljeno 6. aprila 2022.
- ↑ Solórzano, Sofia; Baker, Allan; Oyama, Ken (2004). »Conservation Priorities for Resplendent Quetzals Based on Analysis of Mitochondrial DNA Control-Region Sequences«. Ornithological Applications. 106 (3): 449–456. doi:10.1093/condor/106.3.449.
- ↑ Bjork, Robin; Powell, George (1994). »Implications of altitudinal migration for conservation strategies to protect tropical biodiversity: a case study of the Resplendent Quetzal Pharomacrus mocinno at Monteverde, Costa Rica«. Cambridge University Press. 4 (2–3): 161–174. doi:10.1017/S0959270900002744. S2CID 73715643.
- ↑ Solórzano, Sofía; Castillo, Silvia; Valverde, Teresa; Ívila, Lourdes (2006). »Quetzal Abundance in Relation to Fruit Availability in a Cloud Forest in Southeastern Mexico«. Biotropica. 32 (3): 523–532. doi:10.1111/j.1744-7429.2000.tb00498.x. S2CID 86242565.
- ↑ Tremain, Cara (2016). »Birds of a Feather: Exploring the Acquisition of Resplendent Quetzal (Pharomachrus mocinno) Tail Coverts in Pre-Columbian Mesoamerica«. Human Ecology. 44 (4): 399–408. doi:10.1007/s10745-016-9827-8. S2CID 89248314. Pridobljeno 5. aprila 2022.
- ↑ Wheelwright, Nathaniel (1983). »Fruits and the ecology of resplendent quetzals«. Ornithology. 100 (2): 286–301. doi:10.1093/auk/100.2.286.
- ↑ Dayer, Ashley A. (2020). »Resplendent Quetzal - Diet and Foraging - Neotropical Birds Online«. Birds of the World. doi:10.2173/bow.resque1.01. S2CID 216317227.
- ↑ Dayer, Ashley A. (2020). »Resplendent Quetzal - Breeding - Neotropical Birds Online«. Birds of the World. doi:10.2173/bow.resque1.01. S2CID 216317227.
- ↑ Tremain, Cara Grace (1. avgust 2016). »Birds of a Feather: Exploring the Acquisition of Resplendent Quetzal (Pharomachrus mocinno) Tail Coverts in Pre-Columbian Mesoamerica«. Human Ecology (v angleščini). 44 (4): 399–408. doi:10.1007/s10745-016-9827-8. ISSN 1572-9915. S2CID 89248314.
- ↑ Solórzano, Sofia; Castillo-Santiago, Miguel; Navarrete-Gutiérrez, Dario; Oyama, Ken (2003). »Impacts of the loss of neotropical highland forests on the species distribution: a case study using resplendent quetzal an endangered bird species«. Biological Conservation. 114 (3): 341–349. doi:10.1016/S0006-3207(03)00054-5.
- ↑ Reynaud, Javier; Sabillón, Miriam; Barahona, Allan. »Abundance of the Resplendent Quetzal Pharomachrus mocinno (Trogoniformes, Trogonidae) in the tourist sector of a cloud forest reserve«. Neotropical. Neotropical Biology and Conservation. doi:10.3897/neotropical.17.e72273.
- ↑ Owen, Michael (2013). The Maya Book of Life: Understanding the Xultun Tarot. Routledge. str. 423. ISBN 978-0-473-11989-8. Pridobljeno 22. marca 2015.
- ↑ Evans, Susan Toby; David L. Webster (2000). Archaeology of Ancient Mexico and Central America: An Encyclopedia. Kahurangi Press. str. 265–66. ISBN 978-0815308874. Pridobljeno 22. marca 2015.
- ↑ Rafferty, John P. »quetzal«. Encyclopædia Britannica (v angleščini). Pridobljeno 12. oktobra 2022.
- ↑ Bierhorst, J. 1985. A Nahuatl-English dictionary and concordance to the cantares mexicanos. California: Stanford University Press.
- ↑ »Quetzal«. Global Village Museum of Arts and Cultures. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 6. novembra 2022. Pridobljeno 4. aprila 2022.
Viri
uredi- Atkins, Edward G.; Kimber, Rita; Kimber, Robert, ur. (1991). Vanishing Eden: The Plight of the Tropical Rain Forest. Barrons Educational Series, Inc. ISBN 0-8120-6246-9.
- Henderson, Carrol L.; Adams, Steve; Skutch, Alexander F. (2010). Birds of Costa Rica: A Field Guide. Austin: University of Texas Press. str. 176–177. ISBN 978-0-292-71965-1.
- Howell, Steve N. G.; Webb, Sophie (1995). A Guide to the Birds of Mexico and Northern Central America. Oxford University Press. ISBN 0-19-854012-4.
- Williamson, Sheri L.; Colston, P.R. (2003). »Trogons«. V Christopher Perrins (ur.). Firefly Encyclopedia of Birds. Firefly Books. str. 362–363. ISBN 1-55297-777-3.
Zunanje povezave
uredi- BirdLife, Pharomachrus mocinno
- Ball, Philip (14. december 2004). »Mystery of 'chirping' pyramid decoded«. Nature. doi:10.1038/news041213-5.
Discussion of a theory that a Mayan pyramid makes echoes of handclaps that resemble quetzal vocalizations.
- ocasa.org: An archaeological study of chirped echo from the Mayan pyramid of Kukulkan at Chichen Itza, with audio files of a quetzal and of two Quetzal bird chirps recorded in a rain forest compared to two chirped echoes simulated by a handclaps at the pyramid
- InternetBirdCollection, Resplendent quetzal