Болгари
Болгари (болг. българи, укр. болгарин або заст. укр. бовгар у однині[24]) — слов'яномовний народ, що належить до східної групи південних слов'ян[25][26][27] Болгари — основне населення Болгарії, говорять болгарською мовою. Болгарська діаспора та болгари як національна меншина наявні в інших державах Європи, а також у США, Канаді тощо.
Болгари | |
---|---|
![]() | |
Самоназва | болг. българи |
Кількість | 7 млн[1] |
Ареал |
![]() 24 000[11] ![]() 20 000[12] ![]() 20 000[13] ![]() 19 000[14] ![]() 18 000[15] ![]() 13 000[16] ![]() 11 000[17] ![]() 7300[18] ![]() 7200[19] ![]() 6700[20] ![]() 6600[21] ![]() 6200[22] ![]() 6000[23] |
Раса | європеоїди |
Близькі до | інші південні слов'яни |
Входить до | південні слов'яни |
Мова | болгарська мова |
Релігія | православ'я |
|
Значна частина болгар працює в промисловості. Основне заняття сільського населення — землеробство (зокрема садівництво, виноградарство) і тваринництво. Традиційне народне житло — каркасні одно- і двоповерхові будинки. Національний одяг: у чоловіків — поверх тунікоподібної сорочки білі або чорні штани та куртка; у жінок — поверх довгої сорочки два фартухи типу української запаски, або сарафан типу російського, або розпашна сукня, або один фартух. Цей одяг витісняється міським. Побожні болгари — здебільшого православні; частина болгар, що живуть в Родопах (помаки),— мусульмани.
Походження і назва
ред.Болгари походять від слов'янських племен (союз семи племен, сіверяни, смоляни тощо), які переважно з сучасних українських земель в 6 ст. заселили територію сучасної Болгарії, частково винищили, а частково змішалися з місцевим романізованим фракійським населенням
В 7—10 ст. східнобалканські слов'яни опинилися під владою тюркської (огурської) династії, яка походила з Великої Булгарії, і сприйняли принесену нею етнічну назву, але швидко асимілювали кочовиків-прибульців (булгар або протоболгар). Водночас основою сучасних болгар є змішане слов'яно-тракійська людність, тюркський елемент (змішаний із слов'янським та фракійським) відчувається здебільшого у Добруджі, куди більшість булгар виселилися задля оборони північно-східного кордону від інших тюрків.
Назва «булгари», зі свого боку, означає або «змішані огури» (могло йтися що про змішування всередині самих огурів, що і між огурами та сарматами), або «об'єднані огури», або ж, навпаки, «відокремлені», «бунтівники», що пов'язують їз здобуттям Великою Булгарією незалежності від сусідів[28].
Сучасні болгари поділяються на кілька етнічних груп: полянців[29], балканців[30], шопів[31], македонців[32], рупців[33], траків[34] i добруджанців.[35]
Мова
ред.Болгарська мова — одна з південнослов'янських мов. Літературна мова сформувалася на середину XIX століття на базі північно-східних говірок. У XX столітті літературна мова зазнала значного впливу західних говірок, на території яких знаходиться столиця Болгарії — Софія. Писемність — на основі кирилиці. Поширена у Болгарії, де вона є офіційною мовою. Певна кількість носіїв також живуть в Північній Македонії, Україні (Одеська область), Молдові, Румунії, Сербії, Косово, Греції i Албанії.
Болгари в Україні
ред.За даними перепису 1989 року в Україні налічувалось 233,8 тисяч болгар, за переписом 2001 року — 204,6 тисяч. Більшість з них живе у західних районах Одеської і надазовських землях Запорізької областей. Етнічно мішані болгарські села є в Кіровоградській і Миколаївській областях.
На початку 20-х років 18 століття значна частина болгар входила до гусарських полків, сформованих із балканських вихідців, зокрема Сербського полку, який входив до Київського гарнізону. Після успішної участі у війнах з Османською імперією частина їх, переважно офіцери, які прийняли російське підданство, була поселена поблизу Бахмута[36]
У 1752 році з'явилися компактні поселення болгар у долині річок Вись і Синюха — села Ольшанка, Добре та інші Бобринецького повіту Херсонської губернії. Вони входили до складу Бузького козацького війська, так званої Новосербії, а потім військових поселень Північного Причорномор'я.
Після царського маніфесту від 22 липня 1763 року із закликом до чужинців селитися в Росії невелика група болгар осіла під Києвом на землях Києво-Братського монастиря і на Чернігівщині. Так звані ніжинські «греки» переважно були болгарами, носіями православної (грецької) релігії. Вперше їх запросив до Ніжина у 1657 році Богдан Хмельницький і надав значні привілеї. У другій половині XVII століття вони утворили колонію — «Ніжинське купецьке грецьке братство» (засновник Христофор Дмітрієв), в майбутньому «грецький магістрат», який проіснував до 1873 року.
Наприкінці XVIII — перших десятиліттях XIX століття під час російсько-турецьких воєн болгари масами переселялися у Російську імперію, рятуючись від османських репресій щодо християнського населення. Вони заснували великі поселення у південній Бессарабії з центром у Болграді, в Одеському повіті, Криму і в передмісті Миколаєва (село Тирнівка). Значна кількість болгар до 90-х років XVIII століття увійшла до Бузького козацького війська і була розселена в околицях Бобринця і Вознесенська.
Інтенсивній колонізації болгар сприяло надання їм колоністських прав і різного роду заохочувальних заходів, особливо напередодні російсько-турецької війни 1787—1791 років. У 1809—1832 роках тільки на півдні Бессарабії було засновано 36 поселень. Переселення в першій полонині XIX століття відбулося із різних регіонів Болгарії і охопило кілька етапів:
- з переселенців 1801—1805 років більшість становили східні фракійці — вихідці із південно-східної Болгарії. Вони поселилися на північ від Одеси (сучасні села Знам'янка, Великий Буялик, Кубанка, Іванове Лиманського району та інші);
- у 1806—1812 роках переселення відбувалося передусім з північно-східної Болгарії, а також із району східної Стара-Планіни (так звані «туканці», мешканці сіл Нагірне, Владичень, Городнє, Баннівка, Кам'янка та інших) у Прутсько-Дністровському межиріччі;
- наймасовіша хвиля болгарської еміграції 1828—1834 років відбулася за рахунок переселенців із округів Сливен, Ямбол і деяких районів Фракії.
Див. також
ред.Примітки
ред.- ↑ Болгари. Архів оригіналу за 3 липня 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Болгарії. Архів оригіналу за 30 червня 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в США. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Перепис населення 2001. Архів оригіналу за 24 листопада 2007. Процитовано 2 грудня 2007.
- ↑ Болгари в Німеччині. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Іспанії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари у Великій Британії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Молдові. Архів оригіналу за 16 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Італії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Греції. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Росії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Нідерландах. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари на Кіпрі. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Бельгії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Канаді. Архів оригіналу за 2 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Сербії. Архів оригіналу за 23 січня 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Австралії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Казахстані. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Туреччині. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Швеції. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 16 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Румунії. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Данії. Архів оригіналу за 2 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Болгари в Угорщині. Архів оригіналу за 1 лютого 2018. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ Тлумачення / значення слова "БОВГАР" | Словник української мови. Словник Грінченка. hrinchenko.com. Процитовано 22 травня 2023.
- ↑ Слов'яни. Архів оригіналу за 17 жовтня 2019. Процитовано 10 квітня 2018.
- ↑ One Europe, many nations: a historical dictionary of European national groups, James Minahan, Greenwood Publishing Group, 2000, ISBN 0-313-30984-1, pp. 134 – 135. Google Books. Архів оригіналу за 13 вересня 2019. Процитовано 13 листопада 2011.
- ↑ Культурна близькість слов'янських націй [Архівовано 8 грудня 2019 у Wayback Machine.].
- ↑ Олексій Мустафін. Мандрівні державотворці. Еспресо. 2022-08-29.
- ↑ Полянці. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Балканці. Архів оригіналу за 12 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Шопи. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Македонці. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Рупці. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Фракійці. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Добруджанці. Архів оригіналу за 8 травня 2021. Процитовано 29 травня 2022.
- ↑ Мільчев В. І. Болгарська еміграція до України у XVIII ст.//Південна Україна XVIII—XIX ст. — Зап. наук.-досл. лабор. історії Південної України ЗДУ,1998, № 3, стор. 115—116.
Джерела і література
ред.- Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985.
- Bulgarian language [Архівовано 7 квітня 2018 у Wayback Machine.]. (in English)
- Етнонаціональні процеси в Україні. Історія та сучасність. Київ, 2001, стор. 21-23. ISBN 9666-522-122-1
- Eremian, Suren. Reconstructed map of Central Asia from ‘Ashharatsuyts’. [Архівовано 29 лютого 2008 у Wayback Machine.]
- Shirakatsi, Anania, The Geography of Ananias of Sirak (Asxarhacoyc): The Long and the Short Recensions. Introduction, Translation and Commentary by Robert H. Hewsen. Wiesbaden: Reichert Verlag, 1992. 467 pp. ISBN 978-3-88226-485-2
- Bakalov, Georgi. Little known facts of the history of ancient Bulgarians [Архівовано 24 вересня 2015 у Wayback Machine.]. Science Magazine. Union of Scientists in Bulgaria. Vol. 15 (2005) Issue 1. (in Bulgarian)
- Dobrev, Petar. Unknown Ancient Bulgaria. Sofia: Ivan Vazov Publishers, 2001. 158 pp. (in Bulgarian) ISBN 954-604-121-1
Посилання
ред.- Плахонін А. Г. Болгари дунайські [Архівовано 23 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думк��, 2003. — Т. 1 : А — В. — 688 с. : іл. — ISBN 966-00-0734-5.
Дослідження походження болгар
ред.- «Y-chromosomal diversity in Europe is clinal and influenced primarily by geography, rather than by language» [Архівовано 14 січня 2011 у Wayback Machine.] (PDF), научно изследване