Nacrt:Kampo
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/37/Manase_D%C5%8Dsan.jpg/220px-Manase_D%C5%8Dsan.jpg)
Kampo ili Kanpō medicina (漢方医学, Kanpō igaku), često poznata jednostavno kao Kanpō (漢方, kineska medicina), je proučavanje tradicionalne kineske medicine u Japanu nakon njenog uvođenja, počevši od 7. stoljeća.Prilagođena je i modificirana kako bi odgovarala japanskoj kulturi i tradiciji. Tradicionalna japanska medicina koristi većinu kineskih metoda, uključujući akupunkturu, moksibustiju, tradicionalnu kinesku herbologiju i tradicionalnu terapiju hranom.
Prema kineskoj mitologiji, podrijetlo tradicionalne kineske medicine seže do tri legendarna vladara Fuxija, Shennonga i Žutog cara. Vjeruje se da je Shennong probao stotine biljaka kako bi utvrdio njihovu ljekovitu vrijednost i učinke na ljudsko tijelo i pomogao ljudima olakšati patnje. Najstariji pisani zapis koji se fokusirao isključivo na medicinsku upotrebu biljaka bio je Shennong Ben Cao Jing koji je sastavljen krajem prvog stoljeća prije Krista. i navodno je klasificirao 365 vrsta bilja ili ljekovitog bilja.
Kineska medicinska praksa uvedena je u Japan tijekom 6. stoljeća nove ere. Godine 608. carica Suiko poslala je E-Nichija, Fuku-Ina i druge mlade liječnike u Kinu. Priča se da su tamo studirali medicinu 15 godina. Do 838. Japan je poslao 19 misija u Tang Kinu. Dok su službenici proučavali kineske vladine strukture, liječnici i mnogi japanski redovnici upijali su kinesko medicinsko znanje.
Godine 702. poslije Krista, Taihō kodeks je proglašen kao prilagodba državnog sustava kineske dinastije Tang. Jedan odjeljak pozivao je na osnivanje sveučilišta (daigaku) uključujući medicinsku školu s razrađenim programom obuke, ali zbog neprekidnog građanskog rata ovaj program nikada nije postao učinkovit. Carica Kōmyō (701. – 760.) osnovala je Hidenin i Seyakuin u hramu Kōfuku (Kōfuku-ji) u Nari, dvije budističke ustanove koje su pružale besplatnu zdravstvenu skrb i lijekove za potrebite. Stoljećima koja dolaze japanski budistički redovnici bili su ključni u prenošenju kineskog medicinskog znanja u Japan i u pružanju zdravstvene skrbi kako za elitu tako i širu populaciju.
Godine 753. poslije Krista, kineski svećenik Jianzhen (na japanskom Ganjin), koji je bio dobar poznavatelj medicine, stigao je u Japan nakon pet neuspjelih pokušaja u 12 godina da prijeđe Istočno kinesko more. Kako je bio slijep, njuhom je prepoznavao bilje. Donio je medicinske tekstove i veliku zbirku materije medice u carsku palaču u Nari, koju je posvetio caru Shōmu 756. godine, 49 dana nakon careve smrti. Čuvaju se u riznici u stilu brvnare u hramu Tōdai (Tōdai-ji) poznatom kao Shōsōin.
787. godine nove ere, "Novo revidirana Materia Medica" (Xinxiu Bencao, 659. nove ere), koju je sponzorirao carski dvor Tang, postala je obveznim tekstom u studiju medicine u japanskom ministarstvu zdravstva, ali mnoge od 844 medicinske tvari opisane u ovoj knjizi u to vrijeme nisu bile dostupne u Japanu. Oko 918. godine nove ere sastavljen je japanski medicinski rječnik pod naslovom "Japanski nazivi (kineske) Materije Medike" (Honzō-wamyō), citirajući 60 kineskih medicinskih djela.
Tijekom razdoblja Heian, Tanba Yasuyori (912-995) sastavio je prvu japansku medicinsku knjigu, Ishinpō ("Recepti iz srca medicine"), crpeći iz brojnih kineskih tekstova, od kojih su neki kasnije nestali. U razdoblju od 1200. do 1600. medicina u Japanu postala je praktičnija. Većina liječnika bili su budistički redovnici koji su nastavili koristiti formule, teorije i prakse koje su uveli rani izaslanici iz Tang Kine.
Tijekom 15. i 16. stoljeća japanski liječnici počeli su stjecati neovisniji pogled na kinesku medicinu. Nakon 12 godina studija u Kini Tashiro Sanki (1465. – 1537.) postao je vodeća figura pokreta nazvanog "Sljedbenici kasnijeg razvoja medicine" (Gosei-ha). Ova je škola propagirala učenja Li Dongyuana i Zhu Tanxija koja su postupno zamijenila starije doktrine iz dinastije Song. Manase Dōsan, jedan od njegovih učenika, prilagodio je Tashirova učenja japanskim uvjetima. Na temelju vlastitih zapažanja i iskustva sastavio je knjigu o internoj medicini u osam tomova (Keiteki-shū) i osnovao utjecajnu privatnu medicinsku školu (Keiteki-in) u Kyōtu. Njegov sin Gensaku napisao je knjigu studija slučaja (Igaku tenshō-ki) i razvio znatan broj novih biljnih formula.
Od druge polovice 17. stoljeća razvio se novi pokret, "Sljedbenici klasičnih metoda" (Kohō-ha), koji je naglašavao učenja i formule kineskog klasika "Rasprava o poremećajima oštećenja od hladnoće" (Shanghan Lun, u japanski Shōkan-ron). Dok su etiološki koncepti ove škole bili spekulativni kao i Gosei-ha, terapijski su se pristupi temeljili na empirijskim opažanjima i praktičnom iskustvu. Ovaj povratak na "klasične metode" inicirao je Nagoya Gen'i (1628-1696), a zagovarali su ga utjecajni zagovornici kao što su Gotō Gonzan (1659-1733), Yamawaki Tōyō (1705-1762) i Yoshimasu Tōdō (1702-1773). ). Yoshimasu se smatra najutjecajnijom figurom. Prihvaćao je svaku učinkovitu tehniku, bez obzira na njezinu posebnu filozofsku pozadinu. Yoshimasuovoj abdominalnoj dijagnostici obično se pripisuje razlikovanje rane moderne tradicionalne japanske medicine od tradicionalne kineske medicine (TCM).
Tijekom kasnijeg dijela razdoblja Edo, mnogi japanski praktičari počeli su koristiti elemente obiju škola. Neki, kao što su Ogino Gengai (1737–1806), Ishizaka Sōtetsu (1770–1841) ili Honma Sōken (1804–1872), čak su pokušali uključiti zapadne koncepte i terapije, koji su se probili u zemlju preko liječnika iz Nizozemska trgovačke postaje Dejima (Nagasaki). Iako je zapadna medicina stekla stanovito mjesto na području kirurgije, nije bilo previše natjecanja između "istočnih" i "zapadnih" škola sve do 19. stoljeća, jer su čak i pristaše "nizozemskih studija" (Rangaku) bili vrlo eklektični u svojoj stvarnoj praksi .
Tradicionalna medicina nikada nije izgubila svoju popularnost tijekom razdoblja Edo, ali je ušla u razdoblje brzog opadanja nedugo nakon obnove Meiji. Godine 1871. nova je vlada odlučila modernizirati medicinsko obrazovanje na temelju njemačkog medicinskog sustava. Počevši od 1875., novi medicinski pregledi usredotočeni su na prirodne znanosti i zapadne medicinske discipline. U listopadu 1883. zakon je povukao licence svim postojećim tradicionalnim praktičarima. Unatoč gubitku pravnog statusa, mali broj tradicionalnih liječnika nastavio je djelovati privatno. Neki od njih, kao što su Yamada Gyōkō (1808–1881), Asada Sōhaku (1813–1894) i Mori Risshi (1807–1885), organizirali su "Udrugu za očuvanje [tradicionalnog] znanja" (Onchi-sha) i započeli postavljati male bolnice. Međutim, do 1887. organizacija je raspuštena zbog neslaganja unutarnje politike i smrti vodećih osoba. "Carska liječnička udruga" (Teikoku Ikai), osnovana 1894., također je bila kratkog vijeka. Godine 1895., 8. nacionalna skupština parlamenta uložila je veto na zahtjev da se nastavi praksa Kampō. Kada je Azai Kokkan (1848. – 1903.), jedan od glavnih aktivista, umro, Kampō pokret je gotovo istrijebljen.
Svaki daljnji pokušaj spašavanja tradicionalne prakse morao je uzeti u obzir zapadnjačke koncepte i terapije. Stoga su diplomanti medicinskih fakulteta, obučeni u zapadnoj medicini, bili ti koji su krenuli u oživljavanje tradicionalnih praksi. Godine 1910. Wada Keijūrō (1872–1916) objavio je "Željezni čekić medicinskog svijeta" (Ikai no tettsui). Yumoto Kyūshin (1876.–1942.), diplomant Medicinskog fakulteta u Kanazawi, bio je toliko impresioniran ovom knjigom da je postao student dr. Wade. Njegova "Japansko-kineska medicina" (Kōkan igaku), objavljena 1927., bila je prva knjiga o Kampō medicini u kojoj su zapadnjačka medicinska otkrića korištena za tumačenje klasičnih kineskih tekstova. Godine 1927. Nakayama Tadanao (1895. – 1957.) predstavio je svoje "Novo istraživanje Kampō-medicine" (Kampō-igaku no shin kenkyū). Drugi "obraćenik" bio je Ōtsuka Keisetsu (1900. – 1980.), koji je postao jedan od najpoznatijih praktičara Kampōa 20. stoljeća.
Ovo postupno oživljavanje bilo je podržano modernizacijom oblika doziranja biljnog lijeka. Tijekom 1920-ih, Nagakura Pharmaceutical Company u Osaki počela je razvijati sušene dekokcije u obliku granula. Otprilike u isto vrijeme, Tsumura Juntendō, tvrtka koju je osnovao Tsumura Jūsha (1871. – 1941.) 1893., osnovala je istraživački institut za promicanje razvoja standardizirane Kampō medicine. Postupno su ti "japansko-kineski lijekovi" (wakan-yaku) postali standardna metoda primjene Kampō lijekova .
Godine 1937. novi istraživači kao što je Yakazu Dōmei (1905. – 2002.) počeli su promovirati Kampō na takozvanom "Kampo seminaru Sveučilišta Takushoku". Više od 700 ljudi pohađalo je ove seminare koji su nastavljeni i nakon rata. Godine 1938., na prijedlog Yakazua, osnovano je "Asia Medicine Association". Godine 1941. Takeyama Shinichirō objavio je svoje "Teorije o obnovi medicine Kampō" (Kampō-ijutsu fukkō no riron, 1941.). Iste godine Yakazu, Ōtsuka, Kimura Nagahisa i Shimizu Fujitarō (1886–1976) dovršili su knjigu pod naslovom "Stvarna praksa Kampō medicine" (Kampō shinryō no jissai). Uključivanjem zapadnih medicinskih naziva bolesti uvelike je proširio upotrebu Kampō formula. Nova verzija ovog utjecajnog priručnika tiskana je 1954. Ova je knjiga također prevedena na kineski. Potpuno revidirana verzija objavljena je 1969. pod naslovom "Medicinski rječnik Kampō prakse" (Kampō Shinryō Iten).[3]
Godine 1950. Ōtsuka Keisetsu, Yakazu Dōmei, Hosono Shirō (1899. – 1989.), Okuda Kenzō (1884. – 1961.) i drugi vođe predratnog i poslijeratnog pokreta za oživljavanje Kampōa osnovali su "Japansko društvo za istočnjačku medicinu" (Nippon Tōyō Igakkai ) s 89 članova (2014.: više od 9000 članova). Godine 1960. sirovine za sirove lijekove navedene u Japanskoj farmakopeji (Nippon Yakkyoku-hō) dobile su službene cijene lijekova prema Nacionalnom zdravstvenom osiguranju (NHI, Kokumin kenkō hoken)
Danas je u Japanu Kampō integriran u japanski nacionalni zdravstveni sustav. Godine 1967. Ministarstvo zdravstva, rada i socijalne skrbi odobrilo je četiri Kampō lijeka za naknadu u okviru programa Nacionalnog zdravstvenog osiguranja (NHI). Godine 1976. Ministarstvo zdravstva, rada i socijalne skrbi odobrilo je 82 Kampō lijeka. Taj se broj povećao na 148 ekstrakata formulacije Kampō, 241 sirovih lijekova i 5 sirovih pripravaka lijekova.[1]
Umjesto modificiranja formula kao u tradicionalnoj kineskoj medicini, japanska Kampō tradicija koristi fiksne kombinacije biljaka u standardiziranim omjerima prema klasičnoj literaturi kineske medicine. Kampō lijekove proizvode različiti proizvođači. Međutim, svaki lijek se sastoji od potpuno istih sastojaka prema metodologiji standardizacije Ministarstva. Stoga se lijekovi pripremaju pod strogim proizvodnim uvjetima koji su konkurentni farmaceutskim tvrtkama. U listopadu 2000. godine istraživanje provedeno diljem zemlje pokazalo je da 72% registriranih liječnika propisuje Kampō lijekove.[2]Novi Kampō lijekovi se procjenjuju pomoću modernih tehnika za procjenu njihovog mehanizma djelovanja .
14. izdanje Japanske farmakopeje (JP, Nihon yakkyokuhō) navodi 165 biljnih sastojaka koji se koriste u Kampō lijekovima.Mnogi Kampō proizvodi se rutinski testiraju na teške metale, čistoću i sadržaj mikroba kako bi se uklonila svaka kontaminacija. Kampō lijekovi testirani su na razine ključnih kemijskih sastojaka kao markera za kontrolu kvalitete na svakoj formuli. To se provodi od miješanja sirovog bilja do konačnog proizvoda u skladu s farmaceutskim standardima ministarstva.
Ljekovite gljive poput reishi i shiitake biljni su proizvodi s dugom poviješću upotrebe. U Japanu je gljiva Agaricus blazei vrlo popularna biljka koju koristi blizu 500.000 ljudi. U Japanu je Agaricus blazei također najpopularnija biljka koju koriste oboljeli od raka.[3] Druga najkorištenija biljka je izolat gljive shiitake, poznat kao aktivni spoj povezan s heksozom.
U Sjedinjenim Državama Kampō prakticiraju uglavnom akupunkturisti, praktičari kineske medicine, liječnici naturopati i drugi stručnjaci za alternativnu medicinu. Kampō biljne formule proučavaju se u kliničkim ispitivanjima, kao što je klinička studija Honso Sho-saiko-to (H09) za liječenje hepatitisa C u New York Memorial Sloan-Kettering Cancer Centeru i ciroze jetre uzrokovane hepatitisom C u UCSD Liver Center.[4] Oba klinička ispitivanja sponzorira Honso USA, Inc., podružnica Honso Pharmaceutical Co., Ltd., Nagoya, Japan.
Rister,R. Japanese Herbal Medicine: The Healing Art of Kampo,New York 1999.
- ↑ Kotoe Katayama; et al. (2013). "Prescription of Kampo Drugs in the Japanese Health Care Insurance Program" (PDF). Evidence-Based Complementary and Alternative Medicine. Hindawi Publishing Corporation. 2013: 576973. doi:10.1155/2013/576973. PMC 3914391. PMID 24550992. Retrieved August 25, 2014.
- ↑ "Legal Status of Traditional Medicine and Complementary/Alternative Medicine:A Worldwide Review" (PDF). 2001. pp. 155–159. Archived from the original (PDF) on September 27, 2009. Retrieved August 25, 2014.
- ↑ I. Hyodo; N. Amano; K. Eguchi (April 2005). "Nationwide survey on complementary and alternative medicine in cancer patients in Japan". Journal of Clinical Oncology. 23 (12): 2645–54. doi:10.1200/JCO.2005.04.126. PMID 15728227.
- ↑ [1] Archived April 3, 2005, at the Wayback Machine