Кенозоик (од грчких речи kainos = нов, zoe = живот) је геолошка ера која је почела пре око 65 милиона година и траје и дан данас. Међа мезозоик - кенозоик обележена је масовним кредно-терцијарним изумирањем које је означило крај постојања диносауруса који су током мезозоика „владали“ Земљом.
Кенозоик потиче од грчких речи kainós (καινός 'нови') и zōḗ (ζωή 'живот').[1] Име је 1840. предложио британски геолог Џон Филипс (1800–1874), који га је првобитно написао као Kainozoic.[2][3][4] Ера је такође позната као Cænozoic, Caenozoic, или Cainozoic (/ˌkaɪ.nəˈzoʊ.ɪk,ˌkeɪ-/).[5][6]
Кенозоик се дели на три периоде: палеоген, неоген и квартар. Дуго је кенозоик био подељен на две периоде зване терцијар (од палеоцена до плиоцена) и квартар (плеистоцен и холоцен). Након тога подела је вршена на палеоген, неоген и квартар, а однедавно постоји полемика међу научницима да се квартар сврста у неоген те да се стара подела не употребљава. Палеоген обухвата палеоцен, еоцен и олигоцен. Неоген обухвата миоцен, плиоцен, плеистоцен и холоцен.
Међународна комисија за стратиграфију је званично признала квартарни период јуна 2009. године.[7] Године 2004, терцијарни период је званично замењен периодом палеогена и неогена. Уобичајена употреба епоха током кенозоика помаже палеонтолозима да боље организују и групишу многе значајне догађаје који су се десили током овог релативно кратког временског интервала. Познавање ове ере је детаљније од било које друге ере због релативно младих, добро очуваних стена повезаних са њом.
Палеоген се протеже од изумирања нептичјих диносауруса, пре 66 милиона година, до зоре неогена, пре 23,03 милиона година. Он се састоји од три епохе: палеоцен, еоцен и олигоцен.
Палеоценска епоха трајала је од пре 66 милиона до 56 милиона година. Савремени плацентални сисари су настали у то време.[8] Девастација догађаја К–Пг изумирања укључивала је изумирање великих биљоједа, што је омогућило ширење густих шума, које су обично сиромашне врстама.[9][10] У раном палеоцену дошло је до опоравка Земље. Континенти су почели да добијају свој савремени облик, али су сви континенти и потконтинент Индије били одвојени један од другог. Афро-Евроазију је раздвајало море Тетис, а Америку је раздвајао Панамски мореуз, пошто се превлака још није формирала. Ова епоха је карактерисала општи тренд загревања, са џунглама које су на крају достигле полове. Океанима су доминирале ајкуле[11] пошто су велики гмизавци који су некада доминирали изумрли. Архаични сисари су испунили свет као што су креодонти (изумрли месождери, неповезани са постојећим месождерима).
Еоценска епоха се кретала од 56 милиона година до пре 33,9 милиона година. У раном еоцену, врсте које живе у густим шумама нису могле да еволуирају у веће облике, као у палеоцену. Сви познати сисари су били испод 10 килограма.[12] Међу њима су били рани примати, китови и коњи заједно са многим другим раним облицима сисара. На врху ланаца исхране биле су огромне птице, попут паракракса. Температура је била 30 °C са малим температурним градијентом од пола до пола. Средином еоцена формирала се циркумполарно-антарктичка струја између Аустралије и Антарктика. Ово је пореметило океанске струје широм света и као резултат тога изазвало глобални ефекат хлађења, смањујући џунгле. Ово је омогућило сисарима да нарасту до мамутских размера, као што су китови који су до тог времена постали скоро потпуно водени. Сисари попут Andrewsarchus били су на врху ланца исхране. У касном еоцену дошло је до поновног настанка годишњих доба, што је изазвало ширење подручја налик савани, заједно са еволуцијом траве.[13][14] Крај еоцена обележен је еоценско-олигоценским изумирањем, чије је европско лице познато као Гранде Купјер.
Олигоценска епоха се протеже од пре 33,9 милиона до 23,03 милиона година. Олигоцен је карактерисао експанзију траве која је довела до развоја многих нових врста, укључујући прве слонове, мачке, псе, тоболчаре и многе друге врсте које и данас преовлађују. У овом периоду еволуирале су и многе друге врсте биљака. Још увек је био на снази период захлађења са сезонским кишама. Сисари су и даље наставили да расту све већи и већи.[15]
Неоген се протеже од пре 23,03 милиона до 2,58 милиона година. Има две епохе: миоцен и плиоцен.[16]
Миоценска епоха обухвата период од пре 23,03 до 5,333 милиона година и период је у коме се трава даље ширила, доминирајући великим делом света, на рачун шума. Шуме келпа су еволуирале, подстичући еволуцију нових врста, као што су морске видре. Током овог времена, непарнопрсти копитари су напредовали и еволуирали у много различитих варијанти. Човеколики мајмуни су еволуирали у 30 врста. Море Тетис се коначно затворило стварањем Арабијског полуострва, остављајући само остатке као што су Црно, Црвено, Средоземно и Каспијско море. Ово је повећало аридност. Многе нове биљке су еволуирале: 95% модерних семених биљака је еволуирало средином миоцена.[17]
Епоха плиоцена је трајала од пре 5.333 до 2,58 милиона година. Плиоцен су карактерисале драматичне климатске промене, које су на крају довеле до модерних врста флоре и фауне. Средоземно море се исушило током неколико милиона година (јер су ледена доба смањила нивое мора, одвојивши Атлантик од Медитерана, а стопе испаравања су премашиле доток из река). Аустралопитек је еволуирао у Африци, почевши од људске гране. Панамска превлака се формирала, и животиње су мигрирале између Северне и Јужне Америке током велике америчке размене, изазивајући пустош у локалној екологији. Климатске промене донеле су: саване које се и даље шире светом; Индијске монсуне; пустиње у централној Азији; и почетке пустиње Сахаре. Мапа света се од тада није много променила, осим промена које су донеле глацијације квартара, као што су Велика језера, Хадсонов залив и Балтичко море.[18][19]
Квартар се протеже од пре 2,58 милиона година до данас и представља најкраћи геолошки период у фанерозојском еону. Садржи модерне животиње и драматичне промене климе. Дели се на две епохе: плеистоцен и холоцен.
Плеистоцен је трајао од 2,58 милиона до пре 11.700 година. Ову епоху обележила су ледена доба као резултат тренда хлађења који је започео средином еоцена. Постојала су најмање четири одвојена периода глацијације обележена напредовањем ледених капа све до југа до 40 °C у планинским областима. У међувремену, Африка је искусила тренд исушивања који је резултирао стварањем пустиња Сахара, Намиб и Калахари. Многе животиње су еволуирале укључујући мамуте, џиновске копнене лењивце, свирепе вукове, сабљастозубне мачке и најшире познати Homo sapiens. Доба од пре 100.000 година означава крај једне од најгорих суша у Африци, која је довела до експанзије примитивних људи. Како се плеистоцен ближио крају, велико изумирање је избрисало већи део светске мегафауне, укључујући и неке врсте хоминида, као што су неандерталци. Погођени су сви континенти, али Африка у мањој мери. Она још увек задржава многе велике животиње, као што су нилски коњи.[20]
Холоцен је почео пре 11.700 година и траје до данас. Сва забележена историја и „људска историја“ леже у границама епохе холоцена.[21] Људска активност се окривљује за масовно изумирање које је почело пре отприлике 10.000 година, иако су врсте које су изумрле забележене тек од Индустријске револуције. Ово се понекад назива „шесто изумирање”. Често се наводи да је више од 322 забележене врсте изумрло због људске активности од индустријске револуције,[22][23] али стопа може бити и до 500 врста само кичмењака само, од којих се већина одвила после 1900. године.[24]
Шуме делимично замењују ливаде, клима се мења и формирају се континенти. Након нестанка диносаура, развијају се разне врсте сисара, који настањују сва подручја, укључујући и мора. Птице су такође прилично еволуирале у кенозоику. Кенозоик се исто тако може назвати и добом савана, па и међусобно зависних критосемењача и инсеката. Коначно у кенозоику се појављује човек. Кенозоик се још назива и доба сисара.
India collided with Asia пре 55 до 45милиона година creating the Himalayas; Arabia collided with Eurasia, closing the Tethys Ocean and creating the Zagros Mountains, around 35 милиона година.[25]
^Phillips, John (1840). „Palæozoic series”. Penny Cyclopaedia of the Society for the Diffusion of Useful Knowledge. 17. London, England: Charles Knight and Co. стр. 153—154. From pp. 153–154: "As many systems or combinations of organic forms as are clearly traceable in the stratified crust of the globe, so many corresponding terms (as Palæozoic, Mesozoic, Kainozoic, &c.) may be made, ... "
^The evolution of the spelling of "Cenozoic" is reviewed in:
Harland, W. Brian; Armstrong, Richard L.; Cox, Allen V.; Craig, Lorraine E.; Smith, David G.; Smith, Alan G. (1990). „The Chronostratic Scale”. A Geologic Time Scale 1989. Cambridge, England, U.K.: Cambridge University Press. стр. 31. ISBN9780521387651.
Although John Phillips originally spelled it as "Kainozoic" in 1840, he spelled it "Cainozoic" a year later:
^Gibbard, P. L.; Head, M. J.; Walker, M. J. C. (2010). „Formal ratification of the Quaternary System/Period and the Pleistocene Series/Epoch with a base at 2.58 Ma”. Journal of Quaternary Science. 25 (2): 96—102. Bibcode:2010JQS....25...96G. doi:10.1002/jqs.1338.
^Williams, C. J.; LePage, B. A.; Johnson, A. H.; Vann, D. R. (2009). „Structure, Biomass, and Productivity of a Late Paleocene Arctic Forest”. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia. 158 (1): 107—127. S2CID130110536. doi:10.1635/053.158.0106.
^University of California. „Miocene”. University of California.
^University of California. „Pliocene”. University of California.
^Jonathan Adams. „Pliocene climate”. Oak Ridge National Library. Архивирано из оригинала 25. 2. 2015. г.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
^University of California. „Pleistocene”. University of California. Архивирано из оригинала 24. 8. 2014. г. Приступљено 25. 4. 2015.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
^University of California. „Holocene”. University of California.
Завршава се последњи период глацијације и развија се људска цивилизација. Завршава се квартарно ледено доба и почиње садашњи интерглацијал. Настаје пустиња Сахара на простору пређашњих савана, развија се пољопривреда, настају први градови. Палеолитске/неолитске (Камено доба) културе почињу да се развијају од 10 хиљадите године п.н.е, које се су заслужне за каснији настанак Бакарном (3500 год. п.н.е.) и Бронзаном добу (2500 год. п.н.е.). Током Гвозденог доба (1200 год. п.н.е.) развијају се културе у погледу сложености и техничких достигнућа. Развијају се многе праисторијске културе широм света, што је коначно довело до развоја класичне античке културе, као што је Римско царство, па културе средњег века, све до данашњих. Мало ледено доба проузроковало је кретко захлађење на северној хемисфери од 1400—1850. године. Вулкан на планини Тамбора је имао ерупцију 1815. године, што је довело до „године без Сунца“ (1816.) у Европи и Северној Америци. Количина угљен-диоксида у атмосфери порасла је са 100 ppmv, колико је било на крају последње глацијације, на 385 ppmv, колико је данас. То је, према некимa, изазвало глобално загревање и климатске промене. Пораст количине угљен-диоксида тумачи се антропогеним фактором, односно индустријском револуцијом.
Процват, а затим, и изумирање великог броја великих сисара (плеистоценска мегафауна). Одвија се еволуција и настанак савременог човека. Квартарно ледено доба наставља се глацијацијама и интерглацијацијама (праћено порастом количине угљен-диоксида у ваздуху). Последњи глацијални максимум (пре 30 000 година), последњи глацијални период (пре 18000—15000 година). Гашење људских култура из каменог доба, повећање техничке сложености у односу на претходне културе из леденог доба, поготово на Медитерану и у Европи. Супервулкан Тоба еруптирао је пре 75000 година, што је изазвало вулканску зиму која је довело људски род (Homo) на ивицу изумирања.
Интензивирање садашњих климатских услова. Садашње ледено доба почиње пре око 2,58 милиона година. Хладна и влажна клима. Појављују се аустралопитеци и многи савремени родови сисара и мекушаца. Појављује се Homo habilis.
Промена климе, прелаз ка хладној. Процват примитивних сисара (као што су редови Creodontia, Condylarthra, Uintatheria) који настављају да се развијају током целе епохе. Појављивање неколико „савремених“ фамилија сисара (нпр. примитивни китови). Појава првих трава. Поновна глацијација Антарктика и формирање његове ледене капе. Догађајем Азола[4] отпочиње ледено доба, и хладна клима, која се јавља до данашњих дана услед распростирања и распадања морских алги које су допринеле великом смањењу угљен-диоксида у атмосфери, и то са 3800 ppmv на 650 ppmv. Крај Ларамијске и Севирске орогенезе Стеновитих планина у Северној Америци. У Европи почиње алпска орогенеза. Почиње Хеленска орогенеза у Грчкој и Егејском мору.
Тропска клима. Одиграва се адаптивна радијација сисара, омогућена нестајањем диносауруса. Први велики сисари (већи од медведа). Почиње Алпска орогенеза у Европи и Азији. Индијски потконтинент се судара за Азијом пре 55 милиона година, а Хималајска орогенеза почиње пре 52—48 милиона година.
Kонтиненти се спајају у суперконтинент Пангеу, формирaju се Апалачи. Крај перм-карбонске глацијације. Повећава се бројност синапсида (пеликосаурус и терапсиде), док парарептили и водоземци остају присутни. Током средњег перма су голосеменице и маховине замениле флору која је формирала угљоноснеслојеве. Развијају се тврдокрилци и двокрилци. Марински живот буја на топлим плитким гребенима; бројне су фораминифере, шкољке, амоноиди, брахиоподe. Догађај Пермско-тријаског изумирања десио се пре око 251 милион година, када је изумрло око 95% живог света на Земљи укључујући све тр��лобите, граптолите и бластоиде. Завршава се Уралска орогенеза на граници Европе и Азије. Почиње хантер-бовенска орогенеза у Аустралији чиме настају Макдонелове планине.
Дешава се нагла адаптивна радијација крилатих инсеката, од којих су поједини (Protodonata, Palaeodictyoptera) веома крупни. Појављују се први копнени водоземци, као и шуме крупних папратњача. У морима су од животиња чести гонијатити, брахиоподе, бриозое, шкољке и корали. Развијају се и фораминифере са љуштурицом. Највећи ниво кисеоника и атмосфери. Уралска орогенеза у Европи и Азији. Херцинска орогенеза се одиграва током средњег и касног доњег карбона.
Велико примитивно дрвеће, први копнени четвороножци, и морске шкорпије живе угљоносне приобалне мочваре. Lobe-finned rhizodonts are dominant big fresh-water predators. У океанима, ране ајкуле су распрострањене и разнолике; echinoderms (нарочито криноиде и бластоиде) обилне. Корали, бриозое, гонијатиде и брахиоподе (Productida, Spiriferida, итд.) веома честе, али трилобити и наутилоиди опадају. Глацијација у источној Гондвани. Tuhua орогенеза на Новом Зеланду опада.
Појављују се папратњаче (пречице, раставићи и праве папрати), као и семене папрати. Паралелно, настају инсекти. Светским океаном доминирају строфоменидне и атрипидне брахиоподе, ругозни и табулатни корали и морски љиљани. Гонијатитни амоноиди су веома бројни, а појављују се и главоношци налик на сипе. Опада бројност трилобита и риба са оклопом, док се повећава бројност кичмењака (риба) са вилицом. Појављују се рани водени представници водоземаца. "Old Red Continent" of Euramerica. Beginning of Acadian Orogeny for Anti-Atlas Mountains of North Africa, and Appalachian Mountains of North America, also the Antler, Variscan, and Tuhua Orogeny in New Zealand.
На копну се појављују прве васкуларне биљке (риније), стоноге и артроплеуриде. Мора насељавају остракоде и први кичмењаци са вилицом. Еуриптериде достижу гигантске размере. Табулатни и ругозни корали, брахиоподе и морски љиљани су чести у морима. Фауна трилобита и мекушаца је разноврсна, за разлику од сиромашне фауне граптолита. Почетак Каледонске орогенезе, у току које настају планине у Енглеској, Ирској, Велсу и Шкотској (Каледониди) и Скандинавских планина.
Stabilization of most modern cratons; possible mantle overturn event. Insell Orogeny, 2650 ± 150 MYA. Abitibi greenstone belt in present-day Ontario and Quebec begins to form, stablizes by 2600 MYA.
Ова ера је добила назив према лунарној геолошкој временској скали када су настали Нектаријски басен и остали највећи месечеви басени услед догађаја великих удара.
Настала најстарија позната стена (4.030 Ma). Први облици живота и само-размножавајућих РНКмолекула су могли настати на Земљи око 4.000 Ma током овe ере. Напијер орогенеза на Антарктику, пре око 4.000 ± 200 милиона година.
^Неоген и палеоген према старој подели припадали су терцијару који се више не издваја.
^Квартарне творевине се издвајају и приказују на геолошким картама према генези.
^Трају преговори по питању горње границе плиоцена односно доње границе плеистоцена.
^Према студији везаној за Арктичку климу, Биолошког института, Универзитета у Утрехту (енгл.Institute of Environmental Biology , Utrecht University) азола папрат је имала значајну улогу у промени климе пре око 55 милиона година која се променила из тропске у хладну. Та папрат је имала велико распрострањење чиме је допринела обарању концентрације угљен-диоксида у ваздуху.