Polymethylmethakrylát
Polymethylmethakrylát | |
---|---|
![]() | |
![]() | |
Obecné | |
Systematický název | Polymethylmethakrylát |
Triviální název | Plexisklo |
Ostatní názvy | Akrylátové sklo |
Anglický název | poly(methyl methacrylate) |
Německý název | Polymethylmethacrylat |
Funkční vzorec | (-CH2C(CH3)(COOCH3)-)n |
Sumární vzorec | (C5O2H8)n |
Vzhled | Bezbarvá průhledná amorfní hmota |
Identifikace | |
Registrační číslo CAS | 9011-14-7 |
SMILES | C[C](C)C(=O)OC |
Vlastnosti | |
Molární hmotnost | 100,118 g/mol (monomer) |
Teplota tání | 160 °C |
Teplota varu | 200 °C |
Teplota skelného přechodu | 105 ± 20 °C |
Hustota | 1,195 g/cm³ (0 °C) 1,19 g/cm³ (20 °C) 1,188 g/cm³ (25 °C) 1,15 g/cm³ (skelný přechod) |
Index lomu | 1,490 |
Relativní permitivita εr | 3,6 |
Součinitel tepelné vodivosti | 0,193 Wm−1 K−1 |
Součinitel délkové roztažnosti | 8×10−5 K−1 |
Součinitel objemové roztažnosti | 0,000 025 3 K−1 (pevné skupenství) 0,000 057 5 K−1 (kapalina) |
Povrchové napětí | 30 mN/m |
Termodynamické vlastnosti | |
Standardní slučovací entalpie ΔHf° | −2 625 kJ/mol |
Izobarické měrné teplo cp | 0,878 J K−1 g−1 (−100 °C) 1,255 J K−1 g−1 (0 °C) 1,45 J K−1 g−1 (25 °C) 1,87 J K−1 g−1 (100 °C) 2,38 J K−1 g−1 (180 °C) |
Bezpečnost | |
R-věty | Žádné nebezpečí |
S-věty | Žádné nebezpečí |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Polymethylmethakrylát (PMMA), běžně známý jako plexisklo nebo akrylátové sklo je průhledný syntetický polymer s vlastnostmi termoplastu. Připravuje se polymerací v bloku, ale i suspenzí, event. v emulzi nebo v roztoku.[1] Bloková polymerace současně tvaruje výrobek (provádí se ve formách, které mají tvar budoucího výrobku).[2] Polymethylmethakrylát se prodává pod řadou názvů (Perspex, Umaplex, Plexiglas, Acron, Acrylon). Slouží pro výrobu tzv. organického skla a různých výrobků pro domácí a technickou potřebu.[3]
Výroba
[editovat | editovat zdroj]Polymerace esterů kyseliny methakrylové pro výrobu plastů je většinou bloková nebo suspenzní. Z používaných esterů má největší význam methylmethakrylát. V průmyslové praxi se používá několik technologií blokové polymerace, lišících se hlavně tvarem polymerační formy (pro výrobu desek, trubek a tyčí). Výrobek se často označuje jako organické sklo.
Při blokové polymeraci se získá nezesíťovaný produkt (průměrná hmotnostní molární hmotnost je 0,5×106 až 1,5×106 nebo částečně zesíťovaný produkt s velmi dobrými vlastnostmi. Obchodní materiály bývají asi z 54 % syndiotaktické, ze 37 % ataktické a z 9 % izotaktické a zcela amorfní.[2]
Bloková polymerace a zpracování polymeru
[editovat | editovat zdroj]Předpolymer methylmethakrylátu polymeruje vlivem iniciátoru a tepla mezi dvěma paralelně uloženými silikátovými skly. Čistý, nestabilizovaný polymer se v předpolymerizačním kotli o obsahu 100–1000 l zahřeje na 60 až 100 °C a rozpustí se v přiblžně 0,1 % azobisisobutyronitrilu nebo dilauroylperoxidu. Předpolymerizace se sleduje podle změny indexu lomu a viskozity a přeruší se ochlazením po dosažení zhruba 5% konverze. Předpolymer se zfiltruje do hliníkového zásobníku, ze kterého se podvažuje pro jednotlivé desky.
Pro přípravu forem se používají dvě skleněné desky, jež jsou distancovány profilem z PVC a utěsněny. Okrajové těsnění musí být stlačitelné, aby desky mohly sledovat smrštění při polymeraci. Formy se vloží do stojanů, naplní se předpolymerem a pak se umístí do temperačních prostorů, kde se zvýšením teploty zahájí polymerace a kde proudící vzduch, nebo voda zajišťují odvádění polymeračního tepla. Polymerační teplota se pohybuje v rozmezí 30–130 °C, polymerační doba se řídí teplotou a tloušťkou desek (např. při výrobě desek o tloušťce 5 mm je doba 9 h, teplota 40 °C a 4 h se zvyšuje ze 40 na 100 °C).
V průmyslovém měřítku byla zavedena i kontinuální bloková polymerizace mezi nekonečnými ocelovými pásy (šířky 3 m a délky 250 m) s flexibilním utěsněním okrajů (PVC-hadicí). Pásy se pohybují po válcích řadou teplotních zón a mezi ně se dávkuje předpolymer. Povrch produktu závisí na úpravě ocelových pásů a jeho kvalita jen výjimečně dosahuje kvality povrchu diskontinuálně vyráběných desek.[2]
Suspenzní polymerace
[editovat | editovat zdroj]Suspenzní polymerace methylmethakrylátu se používá převážně pro výrobu termoplastických materiálů zpracovávaných vstřikováním nebo vytlačování při 170 až 220 °C. Přitom je třeba vést polymeraci tak, aby získaný polymer měl relativně nízkou molekulovou hmotnost, neboť polymery s vysokou molekulovou hmotností se vstřikováním nebo vytlačováním zpracovávat nedají.[2]
Vlastnosti
[editovat | editovat zdroj]Nejcharakterističtější vlastností PMMA je jeho čirost a naprostá bezbarvost i v tlustých vrstvách. To umožňuje nejen jeho dokonalou průhlednost, ale i snadné vybarvování. Odolností proti povětrnosti předčí PMMA všechny běžné termoplasty. I po mnohaletém působení tropického podnebí zjišťujeme jen mimořádně malou změnu jeho čirosti nebo zbarvení.
PMMA je při teplotě 130–140 °C kaučukovitý a snadno tvarovatelný (což ho předurčuje pro výrobu složitých částí přístrojů). Vykazuje i vynikající tvarovou paměť, projevující se vrácením tvarované desky do původního rovného tvaru zahřátím na Tm. Propustnost světla jsou u PMMA asi 92% v celém rozsahu spektra (zasahuje až do UV-oblasti). PMMA má dobré mechanické a elektroizolační vlastnosti, odolává vodě, zředěným alkáliím a kyselinám. Neodolává koncentrovanějším kyselinám a hydroxidům. Rozpouští se v aromatických a chlorovaných uhlovodících, esterech, ketonech, etherech. Dá se dobře mechanicky obrábět. Tepelná odolnost bez zatížení je kolem 80 °C. Je zdravotně nezávadný a rovněž je výhodou snadné spojování PMMA lepením. Jeho nedostatkem je nízká povrchová tvrdost (poškrábe se).[2]
V kyslíkové atmosféře je zápalná teplota PMMA asi 460 °C; při hoření se rozkládá beze zbytku[zdroj?] na oxid uhličitý a vodu. Je stabilní v přírodě, snadno se však rozpouští řadou rozpouštědel.
Využití
[editovat | editovat zdroj]![](http://178.128.105.246/host-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/14/B-17G_Nose_in_Detail.jpg/220px-B-17G_Nose_in_Detail.jpg)
![](http://178.128.105.246/host-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Grafton_Plastic_Alto_Saxophone_%28c._1950s%29.jpg/220px-Grafton_Plastic_Alto_Saxophone_%28c._1950s%29.jpg)
Blokový PMMA je relativně drahý plast. Jeho využití prošlo módní vlnou od 30. do 60. let 20. století. Užíval se například v zábavním průmyslu na hudební nástroje, nebo v módním designu na nábytek, dámskou společenskou obuv či na šperky (pod obchodním názvem Lucit(e)), pod obchodní značkou Perspex s ním experimentovali výtvarníci jako Salvador Dalí nebo Jan De Swart.
V současnosti se užívá jen tam, kde to je funkční, rentabilní a plně se uplatní jeho výhodné vlastnosti: při zasklívání oken dopravních prostředků, při výrobě krytů přístrojů, kancelářských potřeb, hodinkových sklíček apod. Významné jsou aplikace PMMA v zubní protetice (na zubní protézy). Výrobkem pro tyto účely je Dentakryl.[2] Blokovou polymerací se připravují také tzv. optické, měkké kontaktní čočky.[1] Při aplikacích, kde není možné použít sklo, předpolymerizovaný monomer slouží i jako transparentní zalévací hmota.[3]
PMMA se používá v mnoha případech jako náhražka skla; jinou alternativou je polykarbonát. Výhodou PMMA v porovnání se sklem jsou nízké výrobní náklady, snadná možnost ohýbání, nižší hmotnost a větší odolnost vůči nárazům. Nevýhodou je naopak nižší chemická odolnost i tvrdost v jejímž důsledku dochází snadno k jeho poškrábání.
Je také složkou tvrdého tenisového povrchu DecoTurf.
Také se používá při výrobě v sanitárním průmyslu.
Zpracování
[editovat | editovat zdroj]Zpracování PMMA se provádí obvykle při teplotách 240 až 250 ��C. Lze používat všechny běžné technologie tvarování plastů jako například vstřikování, lisování a tažení. K nejběžnějším polotovarům patří desky a tyče.
PMMA lze spojovat s pomocí kyanoakrylátového lepidla (tzv. sekundové lepidlo), tepelně (roztavením povrchu) nebo s využitím rozpouštědel jako je např. dichlormethan nebo trichlormethan. Tímto způsobem lze vytvářet téměř neviditelné spoje.
Výrobci
[editovat | editovat zdroj]Materiál byl vyvinut současně v několika laboratořích chemiky jako William Chalmers, Otto Röhm nebo Walter Bauer roku 1928 a uveden na trh uveden roku 1933 společností Röhm & Haas AG a jejími partnery pod chráněnou značkou Plexiglas, kterou dosud užívá jejich nástupnická firma Evonik[4].
Blokový PMMA pro Českou republiku vyrábějí PCHZ Žilina jako Akrylon a podnik Synthesia a. s. Pardubice.[3] Světová výroba PMMA činí ročně asi 0,5 milionů tun, z nichž asi 50 % lité produkty.[2] Světová výroba stále roste.[3]
Reference
[editovat | editovat zdroj]Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Polymethylmethakrylát na Wikimedia Commons