Комедија
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/Thalia_sarcophagus_Louvre_Ma475.jpg/220px-Thalia_sarcophagus_Louvre_Ma475.jpg)
Књижевност |
---|
![]() |
Главни облици |
Жанрови |
Медији |
Технике |
Историја и спискови |
Расправа |
Комедија (грч. κωμῳδία — „походна песма“) једна је од основних врста драме. Развијала се још у античкој Грчкој и Риму. Постоји и истоимена врста филма. Као супротност комедији издваја се трагедија, док се јединство ово двоје назива трагикомедија или гротеска.
Историја појма
[уреди | уреди извор]Комедија је почела као фестивалска сеоска ода. Реч је у српски дошла преко латинског comoedia и италијанског commedia. Кроз историју је имала више значења. У средњем веку је то била прича са срећним крајем.[1] Зато је Данте Алигијери назвао своје најпознатије дело баш Комедија (cf. Epistola X, где комички стил описује као loquutio vulgaris, in qua et mulierculae communicant; опет comoedia vero remisse et humiliter; differt a tragoedia per hoc, quod t. in principio est admirabilis et quieta, in fine sive exitu est foetida et horribilis).[2]
У античкој Грчкој комедија је била песма комоса, то јест весела песма коју пева група младића за време свечане прославе у част бога вина, плодности и забаве Диониса. Муза комедије била је Талија. Најпознатији комедиограф античке Грчке био је Аристофан, док су најпознатији аутори римских комедија били Плаут и Публије Теренције Афер.[3] Као намењену да изазове смех комедију описује Мирослав Пантић, што је други велики циљ комедије; и то не увек смех дискретан и од племените врсте, већ и громогласан и суров, какав је ренесансном човеку такође био по ћуди. Историја комедије веома је богата.[4]
Опште одлике
[уреди | уреди извор]Основно средство комедије јесте смех, представљен кроз хумор и комику. С друге стране, широко се употребљавају и друга драмска средства попут ироније, сарказма, сатире и гротеске. Смех у комедији извире из драмских ситуација и несналажења људи у њима. Због тога, главни ликови оваквих дела бивају исмевани због својих недостатака, мана и порока.[5]
Као драмска врста, комедија се дели на три основне подврсте, а то су комедија карактера, комедија нарави и комедија интриге. Комедија карактера приказује комичне црте људске личности које постајући страст или порок уједно постају и изопачење самог човека. Дакле, она извргава руглу главни лик и његову доминантну особину, која је према француском просветитељу Волтеру најчешће нека од следећих: тврдичлук, похлепа, себичност, глупост, сујета, подлаштво, лицемерство (дволичност), завист, лењост, љубомора, уображеност, каћиперство. Аутори оваквих комедија су Молијер и Јован Стерија Поповић, између осталих.[5]
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Tragic_comic_masks_-_roman_mosaic.jpg/220px-Tragic_comic_masks_-_roman_mosaic.jpg)
Комедија нарави односно друштвена комедија за предмет смеха и исмевања узима негативне појаве у друштву, мане, недостатке и наопака схватања која обухватају целу једну средину, друштвени слој или време. То може бити сукоб старог и новог, сукоб двеју генерација, различитих обичаја или нарави, или пак исмејавање регресивних особина попут каријеризма, борбе за власт, учмалости и заосталости, бирократизма. У ову групу спадају Гогољев Ревизор, Држићев Дундо Мароје, Стеријини Родољупци, Нушићево Сумњиво лице и комедије Душана Ковачевића попут Маратонци трче почасни круг и Радован III.[5]
Комедија интриге односно ситуације спада у комедију ниже врсте. Садржи велики број смешних дешавања до којих долази као кулминација претходно створене сплетке, неспоразума, несналажења или необавештености за ту прилику посебно осмишљених ликова. Таква поставка доводи до честих неочекиваних обрта, а стога и смеха. Ситуациона комика, која је основа ове драмске подврсте, убраја се у комику нижег ранга јер у себи не садржи образовне, ерудитне елементе. Овдашњи смех је чист, безазлен и ништа не подвргава руглу. У питању је такозвани „смех ради смеха“, са радњом „врло динамичном, али никада вулгарном“. С друге стране, постоје и комедије интриге које су веома банализоване, неодмерене и просте. То су фарсе (лакрдије), попут Држићеве Новеле од Станца. Одмерене комедије интриге биле би оне попут Трифковићевог Љубавног писма и Нушићева дела.[5]
Врсте комедија на филму
[уреди | уреди извор]Антикомунистичка комедија
[уреди | уреди извор]Врста предратних и поратних америчких филмских комедија које су се подсмевале совјетским агентима убаченим у САД са шпијунским и субверзивним задатком, али који се у томе не сналазе и подлежу чарима америчког начина живота. Ови филмови снимани су највише у време када је владао велики страх од комунистичке опасности. Филм Ернста Лубича „Ниночка“ (1939) најзначајнији је у овој врсти комедије.
Комедија белих телефона
[уреди | уреди извор]Врста предратне италијанске филмске комедије која се по угледу на америчку софистицирану комедију бавила комичним интригама виших слојева друштва. У њима је доминирала имитација америчког начина живота, чиме се стварао привид да је Италија земља обиља и срећног живота, уочи Другог светског рата. Отуда и ироничан назив за те филмове.
Црна комедија
[уреди | уреди извор]Врста филмова који у мрачним и опасним странама живота откривају оно што је смешно или их, пак, чине смешним. Садрже агресивну иронију којем се зло у човеку или друштву подвргава руглу. Најчешће су то трилер комедије страве и ужаса, пуни језовитих догађаја, злочина, насиља и претњи, али и комедије у којима се приказују суморна и бесперспективна друштвена ситуација обичног човека или читаве цивилизације, с тим што све то прераста у забаву, иако се песимистички тон задржава у њима. То су филмовима у којима доминира тзв. црни хумор. Примери овог жанра су филмови „Арсеник и старе чипке“ Франка Капре, „Господин Верду“ Чарлија Чаплина, „Невоље са Харијем“ Алфреда Хичкока.
Види још
[уреди | уреди извор]Референце
[уреди | уреди извор]- ^ „Fact file: The history of comedy”. Dawn. Приступљено 13. 10. 2013.
- ^ „Dantis Epistola Domino”. Western Michigan University. Архивирано из оригинала 14. 10. 2013. г. Приступљено 13. 10. 2013.
- ^ „Comedy of Plautus and Terence”. About. Архивирано из оригинала 15. 10. 2013. г. Приступљено 13. 10. 2013.
- ^ „comedy”. Merriam-Webster. 25. 10. 2023. Приступљено 13. 10. 2013.
- ^ а б в г Ђорђевић 2012, стр. 24–25
Литература
[уреди | уреди извор]- Aristotle. Poetics.
- Buckham, Philip Wentworth (1827). Theatre of the Greeks.
- Marteinson, Peter (2006). On the Problem of the Comic: A Philosophical Study on the Origins of Laughter. Ottawa: Legas Press. Архивирано из оригинала 16. 07. 2020. г. Приступљено 19. 02. 2019. http://french.chass.utoronto.ca/as-sa/editors/origins.html Архивирано на сајту Wayback Machine (16. јул 2020)
- Raskin, Victor (1985). The Semantic Mechanisms of Humor. Springer. ISBN 978-90-277-1821-1.
- Riu, Xavier (1999). „Dionysism and Comedy”. Bryn Mawr Classical Review.
- Sourvinou-Inwood, Christiane (2003). Tragedy and Athenian Religion. Lexington Books. ISBN 978-0-7391-0400-2.
- Trypanis, C.A. (1981). Greek Poetry from Homer to Seferis. University of Chicago Press. ISBN 9780226813165.
- Wiles, David (1991). The Masked Menander: Sign and Meaning in Greek and Roman Performance. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-40135-7.
- Ђорђевић, Часлав (2012). Књижевност и српски језик 2. Нови Сад: Д-Ђорђевић.
- Banham, Martin, ed. 1998. The Cambridge Guide to Theatre. Cambridge: Cambridge University Press. . ISBN 0-521-43437-8. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Baumer, Rachel Van M., and James R. Brandon, eds. 1981. Sanskrit Theatre in Performance. Delhi: Motilal Banarsidass, (1993) . ISBN 978-81-208-0772-3. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Bevington, David M. 1962. From Mankind to Marlowe: Growth of Structure in the Popular Drama of Tudor England. Cambridge, MA: Harvard University Press.
- Bhatta, S. Krishna. 1987. Indian English Drama: A Critical Study. New Delhi: Sterling.
- Brandon, James R. 1981. Introduction. In Baumer and Brandon (1981, xvii–xx).
- Brandon, James R., ed. 1997. The Cambridge Guide to Asian Theatre.' 2nd, rev. ed. Cambridge: Cambridge UP. . ISBN 978-0-521-58822-5. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Brockett, Oscar G. and Franklin J. Hildy. 2003. History of the Theatre. Ninth edition, International edition. Boston: Allyn and Bacon. . ISBN 0-205-41050-2. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Brown, Andrew. 1998. "Ancient Greece." In The Cambridge Guide to Theatre. Ed. Martin Banham. Cambridge: Cambridge UP. 441–447. . ISBN 0-521-43437-8. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Burt, Daniel S. 2008.The Drama 100: A Ranking of the Greatest Plays of All Time. Facts on File ser. New York: Facts on File/Infobase. . ISBN 978-0-8160-6073-3. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Callery, Dympha. 2001. Through the Body: A Practical Guide to Physical Theatre. London: Nick Hern. . ISBN 1-854-59630-6. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Carlson, Marvin. 1993. Theories of the Theatre: A Historical and Critical Survey from the Greeks to the Present. Expanded ed. Ithaca and London: Cornell University Press. . ISBN 978-0-8014-8154-3. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Cartledge, Paul. 1997. "'Deep Plays': Theatre as Process in Greek Civic Life." In Easterling (1997c, 3–35).
- Chakraborty, Kaustav, ed. 2011. Indian English Drama. New Delhi: PHI Learning.
- Deshpande, G. P., ed. 2000. Modern Indian Drama: An Anthology. New Delhi: Sahitya Akedemi.
- Dillon, Janette. 2006. The Cambridge Introduction to Early English Theatre. Cambridge Introductions to Literature ser. Cambridge: Cambridge University Press. . ISBN 978-0-521-83474-2. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Duchartre, Pierre Louis. 1929. The Italian Comedy. Unabridged republication. New York: Dover, (1966) . ISBN 0-486-21679-9. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Dukore, Bernard F., ed. 1974. Dramatic Theory and Criticism: Greeks to . Florence, Kentucky: Heinle & Heinle. . ISBN 0-03-091152-4. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Durant, Will & Ariel Durant. 1963 The Story of Civilization, Volume II: The Life of Greece. 11 vols. New York: Simon & Schuster.
- Easterling, P. E. 1997a. "A Show for Dionysus." In Easterling (1997c, 36–53).
- Easterling, P. E. 1997b. "Form and Performance." In Easterling (1997c, 151–177).
- Easterling, P. E., ed. 1997c. The Cambridge Companion to Greek Tragedy. Cambridge Companions to Literature ser. Cambridge: Cambridge UP. . ISBN 0-521-42351-1. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Ehrlich, Harriet W. 1974. "Creative Dramatics as a Classroom Teaching Technique." Elementary English 51:1 (January):75–80.
- Elam, Keir. 1980. The Semiotics of Theatre and Drama. New Accents Ser. London and New York: Methuen. . ISBN 0-416-72060-9. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Fergusson, Francis. 1949. The Idea of a Theater: A Study of Ten Plays, The Art of Drama in a Changing Perspective. Princeton, New Jersey: Princeton UP, (1968) . ISBN 0-691-01288-1. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Goldhill, Simon. 1997. "The Audience of Athenian Tragedy." In Easterling (1997c, 54–68).
- Gordon, Mel. 1983. Lazzi: The Comic Routines of the Commedia dell'Arte. New York: Performing Arts Journal Publications. . ISBN 0-933826-69-9. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Gutzwiller, Kathryn. 2007. A Guide to Hellenistic Literature. London: Blackwell. . ISBN 0-631-23322-9. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Harsh, Philip Whaley. 1944. A Handbook of Classical Drama. Stanford: Stanford UP; Oxford: Oxford UP.
- Johnstone, Keith. 1981. Impro: Improvisation and the Theatre Rev. ed. London: Methuen, (2007) . ISBN 0-7136-8701-0. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Wickham, Glynne. 1959. Early English Stages: 1300—1660. Vol. 1. London: Routledge.
- Wickham, Glynne. 1969. Shakespeare's Dramatic Heritage: Collected Studies in Mediaeval, Tudor and Shakespearean Drama. London: Routledge. . ISBN 0-710-06069-6. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Wickham, Glynne, ed. 1976. English Moral Interludes. London: Dent. . ISBN 0-874-71766-3. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Wickham, Glynne. 1981. Early English Stages: 1300—1660. Vol. 3. London: Routledge. . ISBN 0-710-00218-1. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Wickham, Glynne. 1987. The Medieval Theatre. 3rd ed. Cambridge: Cambridge University Press. . ISBN 0-521-31248-5. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Weimann, Robert. 1978. Shakespeare and the Popular Tradition in the Theater: Studies in the Social Dimension of Dramatic Form and Function. Baltimore and London: The Johns Hopkins University Press. . ISBN 0-8018-3506-2. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Weimann, Robert. 2000. Author's Pen and Actor's Voice: Playing and Writing in Shakespeare's Theatre. Ed. Helen Higbee and William West. Cambridge Studies in Renaissance Literature and Culture. Cambridge: Cambridge University Press. . ISBN 0-521-78735-1. Недостаје или је празан параметар
|title=
(помоћ). - Aristotle's Treatise on Poetry. Превод: Twining, Thomas. London. 1789. Revised 2nd edition, in two volumes (1812): I & II
- Aristotle (1885). De arte poetica liber (на језику: латински). Превод: Vahlen, Iohannes. Lipsiae.
- Aristotle (1909). On the Art of Poetry. Превод: Bywater, Ingram. Oxford: Clarendon Press.
- Aristotle (1927). Rostagni, Augusto, ур. Poetica (на језику: италијански). Torino: G. Chiantori.
- Aristotle (1932). Poétique (на језику: француски). Превод: Hardy, Joseph. Paris: Les Belles Lettres.
- Aristotle (1934). Περὶ ποιητικῆς. Превод: Gudeman, Alfred. Berlin/Leipzig.
- Συκουτρῆ, Ιωάννης, ур. (1937). Ἀριστοτέλους Περὶ ποιητικῆς. Ἑλληνική Βιβλιοθήκη (на језику: грчки). 2. Превод: Μενάρδου, Σιμος. Ἀθῆναι: Kollaros.
- Aristotle (1953). The Art of Fiction
. Превод: Potts, L.J. Cambridge University Press.
- Fendt, Gene (2019). „Aristotle on Dramatic Musical Composition. By Gregory Scott (Review)”. Ancient Philosophy. Philosophy Documentation Center. 39 (1): 248—252. ISSN 0740-2007. S2CID 171990673. doi:10.5840/ancientphil201939117.
- Heath, Malcolm (1989). „Aristotelian Comedy”. Classical Quarterly. 39 (1989): 344—354. S2CID 246879371. doi:10.1017/S0009838800037411.
- Heath, Malcolm (1991). „The Universality of Poetry in Aristotle's Poetics”. Classical Quarterly. 41 (1991): 389—402. doi:10.1017/S0009838800004559.
- Heath, Malcolm (2009). „Cognition in Aristotle's Poetics”. Mnemosyne. 62 (2009): 51—75. doi:10.1163/156852508X252876.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- Comedy Documentary Films at All Documentaries
- Комедија на сајту Curlie (језик: енглески)
- A Vocabulary for Comedy from a professor at Dallas Baptist University
- 6 Elements of Comedy by comedian Bobby Schimmel