Rousseauovo pojetí demokracie
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b7/Jean-Jacques_Rousseau_%28painted_portrait%29.jpg/220px-Jean-Jacques_Rousseau_%28painted_portrait%29.jpg)
Rousseauovo pojetí demokracie je radikálním konceptem přímé demokracie.
Úvod
[editovat | editovat zdroj]Jean-Jacques Rousseau se narodil v jedné z městských republik Ženevě. Své východisko v náhledu na pojetí republiky spatřuje v moci lidu a jeho teorie týkající se republikanismu je proto také považována za jednu z teorií demokracie, a to velmi radikálního charakteru. Ústředním bodem jeho konceptu je participace všech občanů na vládě.
Rousseau vychází z doslovného překladu slova demokracie a chápe ji tedy jako vládu lidu, který se podílí na výkonné moci – vládě. Pokud tomu tak bude, pak ale není možné, aby demokracie existovala:
„ | Bereme-li výraz demokracie v přísném slova smyslu, pak nikdy pravá demokracie neexistovala a nikdy nebude existovat, protože je proti přirozenému řádu, aby velký počet vládl a malý počet byl ovládán. | “ |
— Jean-Jacques Rousseau Rozpravy (1989), Praha: Svoboda, s. 273. |
Z tohoto textu vyplývá, že lid neumí vládnout sám nad sebou.
Východiska demokracie
[editovat | editovat zdroj]Vláda v demokratických společnostech by mohla existovat jen za těchto předpokladů:
- Společnosti jsou velmi malé celky, v nichž se všichni občané osobně znají.
- Ve společnostech je nastolena vláda „prostoty mravů“, což zajišťuje umírněné veřejné debaty.
- Příslušníci společností jsou stejně bohatí a mají stejnou moc (hodnost).
- Společnosti neznají přepych.[1]
Tyto podmínky jsou realizovány jen ve výjimečných případech, a tak Rousseau píše:
„ | …demokraticky by si mohl vládnout jen národ bohů. Vláda tak dokonalá se nehodí pro lidi. | “ |
— Jean-Jacques Rousseau Rozpravy (1989), Praha: Svoboda, s. 274. |
Moc výkonná a moc zákonodárná
[editovat | editovat zdroj]Rousseau odlišuje v teorii republikanismu vládu (moc výkonnou) a zákonodárství. Legislativec definuje obecná pravidla, které musí dodržovat všichni členové společnosti. Vláda má ve svých rukou správu státu a koná konkrétní rozhodnutí, která se dotýkají občanů.[2] Demokracie je podle myslitele ústavní formou, v níž výkonnou moc (či „knížete“, jak také píše) tvoří lid.
Společenská smlouva
[editovat | editovat zdroj]Rousseau se ptá, kdo má oprávnění k vydávání zákonů? Odpověď je obsažená v teorii společenské smlouvy, kterou filosof vypracoval. Nejistota jednotlivce ve stavu před uzavřením společenské smlouvy ho nutí, aby takovou smlouvu uzavřel. Tím dochází k částečné směně, kdy jedinec odevzdá svá práva ve prospěch společenství, které mu zajistí ochranu a bezpečnost. Smluvní akt je čin svobodný, kdy se jedinec zříká prosazovat svou vlastní vůli a přijímá podřízení se vůli celého tělesa společnosti, jehož je součástí.
Vůle, která je společnou vůlí celého tělesa a je vedena obecným zájmem, se označuje jako obecná vůle. Ta se obvykle liší od vůle a zájmu jednotlivce, ale i skupin jedinců, ba dokonce může být odlišná od vůle všech. [3]
Ti jedinci, kteří podepsali společenskou smlouvu, a nikdo jiný, konstituují lid. Ten vytváří jednotu na bázi svého společného zájmu. Z toho lze vyvodit, že obecná pravidla – zákony, jsou předmětem obecné vůle, tedy jsou vůlí lidu jako celku, který je suverénem.[4]Právě tento bod hovořící o suverenitě lidu je hlavním stavebním kamenem rousseauovské filosofie státu. Vůle jednotlivce nemůže být neustále totožná s vůlí obecnou. Stejně jako jednotlivec nemůže svou vůli delegovat na jiného příslušníka lidu (druhý totiž nebude vždy prosazovat jeho vůli), tak i lid jako suverén nemůže předat svou vůli.
Z toho pramení toto resumé:
Svrchovaná moc – lid – se nemůže nechat zastupovat.
Vydávat zákony má právo výlučně lid. Zastoupení lidu ve smyslu parlamentu tak nepřichází v úvahu, neboť zákony musí být schváleny přímo všemi členy lidu:
„ | Každý zákon, který osobně lid neschválil, je neplatný: není to zákon. | “ |
— Jean-Jacques Rousseau O společenské smlouvě. (1949), Praha: V. Linhart, s. 108. |
To je podstata přímé teorie demokracie, v níž lid je suverénem a jediným zákonodárcem. Protože dává vzniku zákonům a vytváří obecnou vůli, nemá právo na vládnutí. Vládnout totiž představuje vykonávat konkrétní rozhodnutí, která se liší od obecné vůle. Pokud by lid uchopil i vládu obce, pak se setře rozdíl mezi obecným a jednotlivým. Úkolem lidu tak je zvolit si ze svého středu vládce.[5] Ten pak musí dodržovat zákony, které předtím schválil lid. Stát, v němž vládce jedná v souladu se zákony, nazývá Rousseau republikou.[6] Republikou je tedy každý stát, v němž vláda respektuje suverenitu lidu a obecnou vůli. Může se jí stát jak demokracie, tak i aristokracie nebo monarchie. Výběr formy vlády závisí na specifických podmínkách, především na velikosti státu. Demokracie je nejvhodnější v malých státech, pro středně veliké státy je nejlepší aristokracie a pro ty největší pak monarchie. V monarchiích se může lid rozhodnout ustavit dědičnou vládu.[7]
Pojetí demokracie
[editovat | editovat zdroj]Rousseau rozlišuje dvojí pojetí demokracie:
- Demokracie jako forma vlády, v níž výkonnou moc zastává lid. V tomto smyslu hovoří přímo o termínu demokracie.
- Demokracie jako suverenita lidu. V tomto smyslu nehovoří přímo o termínu demokracie, ale používá jako nejbližšího ekvivalentu – pojem republika. Platí podmínka, že jakékoli legitimní politické zřízení je založeno na souhlasu lidu.[8]
Aplikace v reálných zřízeních
[editovat | editovat zdroj]Centrální myšlenka, že lid má právo na přímou svrchovanost byla zakotvena jen v některých systémech. Například ve francouzské ústavě z roku 1793, nebo v lidových shromážděních Švýcarska.
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ Rousseau, J.-J. (1989): Rozpravy. Praha: Svoboda, s. 274.
- ↑ Rousseau, J.-J. (1949): O společenské smlouvě. Praha. V. Linhart, s. 111.
- ↑ Rousseau, J.-J. (1989): Rozpravy. Praha: Svoboda, s. 238.
- ↑ Dtto, s. 228.
- ↑ Rousseau, J.-J. (1949): O společenské smlouvě. Praha. V. Linhart, s. 110-111.
- ↑ Rousseau, J.-J. (1989): Rozpravy. Praha: Svoboda, s. 247.
- ↑ Rousseau, J.-J. (1949): O společenské smlouvě. Praha. V. Linhart, s. 114.
- ↑ Cabada. L. - Kubát, M. et al.: Úvod do studia politických věd. Praha : Eurolex Bohemia s. r. o., 2004, s. 355.
Související články
[editovat | editovat zdroj]- Platónovo pojetí demokracie
- Aristotelovo pojetí demokracie
- Jean-Jacques Rousseau
- Demokracie
- Teorie demokracie
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- CABADA, Ladislav; KUBÁT, Michal, a kol. Úvod do studia politických věd. Praha: Eurolex Bohemia s. r. o., 2004. ISBN 80-86432-63-7.
- Rousseau, J.-J. (1989): Rozpravy. Praha: Svoboda.
- Rousseau, J.-J. (1949): O společenské smlouvě. Praha. V. Linhart.