Salon de la Rose-Croix
A Salon de la Rose-Croix, vagy La Rose-Croix esthétique, vagy L’ordre du Temple de la Rose-Croix vagy L’ordre Rose+Croix Catholique et Esthétique du Temple et du Graal (röviden: OR+CC)[* 1] egy francia ezoterikus-szimbolista művészeti mozgalom volt az 1890-es években, melyet Joséphin Péladan (1858-1918, misztikus nevén: Sâr Mérodack Péladan) alapított.[1] Alapelvei között megtaláljuk a realizmus elutasítását[1] és az akadémiai formuláktól való eltávolodást, továbbá a szubjektivitás és az intuíció fontosságát.[2]
Előzmények
[szerkesztés]A mozgalom lényegében a Rózsakereszt Kabbalisztikus Rendjével (franciául: L’ordre kabbalistique de la Rose-Croix, röviden: OKRC) való 1890-es szakítás nyomán jött létre, miután annak két alapítója: Stanislas de Guaita és Péladan nézeteltérésbe kerültek egymással. Míg Guaita és követői - eklektikus felfogásuknál fogva - nyitottak voltak pl. a szabadkőművességre, a buddhizmusra és a spiritizmusra, addig Péladan római katolikusként elutasította ezeket. A kilépését és indokait részletesen megfogalmazta a L’Initiation 1890 júniusi számában:
„Józan higgadtsággal döntöttem úgy, hogy leválasztok a rózsakeresztességről egy hármas szellemiségű rendet, katolikusok, művészek és nők számára.” | |
– Sâr Mérodack Péladan[3]
|
Rózsakeresztes szalonok és a rend
[szerkesztés]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1d/Salon_de_la_Rose%2BCroix.jpg/220px-Salon_de_la_Rose%2BCroix.jpg)
1891. augusztus 23-án kis falragaszokon tették közzé a Salon de la Rose-Croix - a társasági törvénnyel konform - alapszabályait. Az aláírók Joséphin Péladan, Léonce de Larmandie gróf, Gary de Lacroze, Élémir Bourges, és Antoine de La Rochefoucauld gróf voltak. Céljuk szépművészeti kiállítások szervezése volt.
Az OR+CC akkor öltött jogi formát, amikor végleg megtörtént az OKRC-től való szétválás. Különféle kiadványokat, felhívásokat publikált a rend, melyek meghívókként, illetve a szabályzatuk magyarázataiként szolgáltak. Tervük és szellemiségük az idealizmushoz való visszatérés volt a művészetekben. A rendezvényeken kiállító festők azonban nem feltétlenül fogadták el a rózsakeresztes tanításokat. Külföldi festőket is szívesen láttak.
Az OR+CC-ben Péladan volt a "Nagymester", a "Sâr",[* 2] rajta kívül mindenki álnevet használt. Utána következett a hierarchiában az anyagi támogató, a művészek pártfogója Rochefoucauld az "Arkhón" (Archonte), aki a kommendátorok (Commandeurs)[* 3] felett állt.[4] Lacroze volt például "Tiferet kommendátora", míg Larmandie "Gebúrá kommendátora"[5] Összesen heten alkották a rend Legfelsőbb Tanácsát, beleértve a Nagymestert, az Arkhónt és a kommendátorokat.[6]
A szalonok 1892 és 1897 között minden évben megrendezésre kerültek[7] és legtöbbjük nagy népszerűségnek örvendett.[1]
Első szalon (1892)
[szerkesztés]A Sâr 1892. március 10-én nyitotta meg az első rózsakeresztes szalont Paul Durand-Ruel (1831-1922)[8] műkereskedő párizsi képtárában,[9] a Salon des Artistes Français, illetve a Société Nationale des Beaux-Arts ellenpontjaként. A sikert Péladan regényeinek népszerűsége és az intenzív sajtókampány biztosította. Tömegek jelentek meg az első két nyitónapon, köztük olyan hírességekkel, mint a festő Gustave Moreau és Puvis de Chavannes, a költő Paul Verlaine és Stéphane Mallarmé, vagy az író Émile Zola, továbbá hivatalnokok, nagykövetek.
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7d/Satie_Sonneries.jpg/220px-Satie_Sonneries.jpg)
A szalonban, többek között, Jan Toorop, Félix Vallotton, Ferdinand Hodler, Émile Bernard, Georges Rouault, Antoine Bourdelle, Fernand Khnopff, Alexandre Séon, Henri Martin, Jean Delville és Carlos Schwabe[* 4] festményei, Alexandre Charpentier, Jean Dampt és Auguste de Niederhausern szobrai voltak láthatók. A festőművészeket a "lélek festőinek" nevezte Péladan, akiknek vallásossága szerinte esztétikai természetű volt.[2] Az akkoriban Péladan közeli barátja és a rend hivatalos zeneszerzője és kapellmeistere, Erik Satie szerezte a szalon megnyitó és aláfestő zenéit, "Sonneries de la Rose+Croix" címmel.[10][11] Koncertek és színielőadások színesítették az eseményt.
Az eseményen Péladan összevitatkozott a rend mecénásával, Antoine de La Rochefoucauld (1862-1959) gróffal, az általa viselt "Archonte" cím és annak szerepe miatt. Rochefoucauld arisztokrata lévén nem vette túl komolyan a rend hierarchiáját és ez hatalmi-vezetési problémákat okozott a Nagymester és közte. Amikor látta az egekbe szálló költségeket és hogy lényegében semmibe sincs érdemi beleszólása, megtagadta azok kifizetését. Péladan ennek nyomán kizárta az Arkhónt a rendből,[12] majd - jogi értelemben is - feloszlatta a rendet, de megtartotta a művészeti célkitűzéseket.[13]
A szalon után, 1892 augusztusában Erik Satie és Péladan is összekülönböztek egymással, melynek Satie egy nyílt levélben adott hangot. Mind a barátságuk, mind Satie szerepvállalása a mozgalomban megszakadt.[14]
Második szalon (1893)
[szerkesztés]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3c/I_lock_my_door_upon_myself_Fernand_Khnopff_1891.jpg/220px-I_lock_my_door_upon_myself_Fernand_Khnopff_1891.jpg)
A második rendezvény-sorozat 1893. március 28. és április 30. között került megrendezésre. A helyszín a párizsi Mars-mezőn volt, az 1889-es Világkiállítás megmaradt épületében. Rochefoucauld gróf távozása miatt pénzforrás-hiány merült fel, így Péladannak vissza kellett vennie eredeti elképzeléseiből. Fernand Khnopff (1858-1921) uralta a kiállítást műveivel és a belga festők is nagyobb nyilvánossághoz jutottak. Edmond Aman-Jean (1858-1936) készítette ennek a szalonnak a poszterét.
Harmadik szalon (1894)
[szerkesztés]1894 május 8-án nyitotta meg kapuit ez a szalon a rue de la Paix-on lévő szűkös kortárs galériában. A finanszírozást Larmandie egy barátja vállalata fel. A helyszűke miatt a kiállított művek számát 83-ban kellett korlátozni. A szalon plakátját Gabriel Albinet (1865-1930) készítette. Legnagyobb sikere Jean Delville-nek (1867-1953) volt, a Moreau által inspirált "Une Fin de règne" és "Orphée mort" című olajfestményeivel. Khnopff három kisebb művet állított ki.
Az "Art idéaliste et mystique, doctrine de la Rose-Croix" című 1894-ben megjelent könyvében Péladan bukásnak ítéli szalonjait. Mindazonáltal az idealizmus esztétikájának győzelmét hozta a maga korában.
Negyedik szalon (1895)
[szerkesztés]1895. március 20-tól április 20-ig tartott, ismét a kortárs művészek galériájában. Hatása gyengének tekinthető. Khnopff nem vett részt az eseményeken.
Ötödik szalon (1896)
[szerkesztés]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/Poster_for_the_fifth_Salon_de_la_Rose%2BCroix.jpg/220px-Poster_for_the_fifth_Salon_de_la_Rose%2BCroix.jpg)
A szalon 1896. április 25-én nyílt meg a "la salle des arts réunis"-ban. Péladan nem vett részt a megnyitón, mert mézesheteit töltötte Olaszországban. A poszteren Armand Point (1860-1932) és Léonard Sarluis (1874-1949) egy sisakos Dávidot ábrázolt, amint egy levágott óriás Góliát-Zola fejet lóbál a kezében. Camille Mauclair (1872-1945) irodalomkritikus szerint a rendezvény "vezetője távolmaradása és dzsentrifikációja miatt egyre szűkebb körű lett."[15]
Hatodik szalon (1897)
[szerkesztés]Az utolsó szalon a párizsi Georges Petit galériában kapott helyet. 217 műalkotás, köztük 53 Alexandre Séon-tól (1855-1917), került bemutatásra. E hatodik szalon után Péladan kinyilvánította, hogy a rendet alvó állapotba helyezi.
Irodalmi tevékenység
[szerkesztés]Péladan regényei függelékeként Syncelli acata címmel a rendhez kapcsolódó írásokat közölt. Ezek irodalmi értéke nem mindig jelentős, viszont alapot szolgáltatnak a rend történetének kronológiájához.
Fontos megemlíteni Péladan "La décadence latine" című kisregény-ciklusát, melyben a művészet átalakító erejét kívánta bemutatni, olyan művészetét, mely a legmagasabb ideálokat nyilatkoztatja ki a fizikai síkon. A művek válaszként szolgáltak a francia társadalom - általa érzékelt - hanyatlására a XIX. század végén. Péladan elképzelése középpontjában az áll, hogy a művészek egyben beavatottak, akik le tudnak hozni valamit az isteni szférából a hétköznapi világba. Regényeinek szereplői archetípusokat személyesítenek meg, akik lételméleti[* 5] és metafizikai dilemmákkal szembesülnek a halódó, korrupt nyugati kultúra színfalai előtt és azok ellenében. Célja az olvasók ösztönzése volt egy magasabb ideálokat követő élet keresésére önbeavatás által. Ezt az önbeavatódást kaloprosopia néven nevezte meg, mely a személyiség átalakulását jelentette számára egy műalkotásként élt élet által. Írásai és a szalonok révén lényegében tömegeket kívánt beavatni a művészet által.[16]
Élémir Bourges bizonyosan részt vett a rend munkájában, habár nem túl aktívan. "La Nef" című, 1904-ben megjelent színdarabja - a Péladannak oly kedves - Prométheusz témájával foglalkozik.
Saint-Pol-Roux részvétele ugyan sosem bizonyosodott be[* 6], az azonban figyelemre méltó, hogy a Péladan által a rend vezetőire alkalmazott "magnifique" fogalom éppen a rend megalakulása után, 1893-ban jelenik meg a "La religion du tournesol" című versében, melynek első kiadását a rend akkori mecénásának és Arkhónjának, Antoine de la Rochefoucault-nak ajánlotta.
A szalon szabályzata
[szerkesztés]I. A Rózsakereszt Templomának Rendje jelenleg új csoportot képez a Rózsakereszt Esztétikát, hogy teljes fényében helyreálljon a TRADÍCIÓ alapján és a SZÉPSÉG segítségével az Ideál kultusza.
II. A Rózsakeresztes Szalon le akarja rombolni a realizmust, meg akarja reformálni a latin ízlést és egy idealista művészeti iskolát akar létrehozni.
III. Nincs sem zsűri, sem részvételi díj. A Rend meghívásos alapon működik, és a művész módszerét tiszteletben tartja, nem kritizálja, nem kíván más programot, mint szépség, nemesség, líraiság.
IV. Világosabban fogalmazva a visszautasítandó témák a következők, még akkor is, ha a mű kivitelezése kiváló, sőt tökéletes:
- A történeti festészet és a Delaroche képekhez hasonló prózai és illusztratív kézikönyvszerű művek;
- A hazafias és katonai festészet, mint Messonnier, Neuville, Detaille művei;
- Minden kortárs, magánéleti vagy közéleti ábrázolás;
- A portré – kivéve, ha kosztüm alapján nem datálható és van stílusa;
- Minden rusztikus jelenet;
- Minden tájkép, kivéve ha Poussin modorában komponált;
- Tengeri tájkép, tengerészek;
- Minden humoros dolog;
- Csupán festői orientalizmus;
- Minden háziállattal és sporttal kapcsolatos téma;
- Virágok, csendéletek, gyümölcsök, kiegészítők és más ujjgyakorlatok, melyeket arcátlanul kiállítanak a középszerű festők.
V. A Rend mindenek előtt a Katolikus ideált és a Miszticizmust pártfogolja. A Legenda, a Mítosz, az Allegória, az Álom, a nagy költők Parafrázisa és végül minden lírai hangulat mellett a Rend, mint a felsőbbrendű lényeg kifejezőit. Előnyben részesíti a falfestményszerű műveket.
VI. A nagyobb világosság kedvéért, íme a kedvezően fogadott témák, még ha kivitelezésük tökéletlen is lenne:
- A katolikus dogma és az itáliai témák Margaritone-tól Andrea Sacchi-ig;
- A keleti teogóniák interpretációja, kivéve a sárga fajét;
- Az allegória legyen expresszív, mint a „Szerénység és Hiúság”, legyen dekoratív, mint Puvis de Chavannes művei;
- A magasztossá emelt akt, Primaticcio, Correggio stílusában, vagy Leonardo és Michelangelo modorában készült kifejező fej;
VII. Ugyanez a szabály vonatkozik a szobrászatra is. Jón harmónia, gót kifinomultság és reneszánsz intenzitás – szintén elfogadott. Visszautasítandó a történeti, a hazafias, a kortárs és a festői szobrászat, azaz amelyik csupán mozgásban, a lélek kifejezése nélkül ábrázolja a testet. Csak kivételes esetben fogadunk el mellszobrot.
VIII. A Rózsakeresztes Szalon a rajz minden formáját elfogadja, az egyszerű ceruzarajztól a freskó és üvegfestmény kartonokig.
IX. Építészet: mivel ez a művészet 1789-ben meghalt, csak helyreállítások vagy mese-paloták terveit fogadjuk el.
X. A Rózsakeresztes Rend teokratikus természetéből következik, hogy semmiképpen sem kötelezi el a művészeket; egyéniségüket a Rend jellege nem érinti. A művészek csak Meghívottak, ebből következően a Rend elvi szempontjaitól függetlenek.
XI. Az a művész, aki az rózsakeresztes programnak megfelelő alkotást készít, el lesz fogadva, még ha korábbi művei különbözőek vagy realisták lennének is. A Rend a bemutatott mű alapján ítél és nem tehetsége fejlődése alapján.
XII. Az a művész, aki külföldön él és szeretne kiállítani a rózsakeresztes kiállításon, fotót kell küldjön, melynek alapján az alkotását elfogadjuk vagy visszautasítjuk. Kérjük, adja meg műve méreteit.
XIII. Mivel a Rend minden figyelme ellenére sem ismerheti az idealista művészeket, bárki, aki úgy hiszi, hogy a rózsakeresztes programnak megfelelő művet alkotott, bemutathatja március elsején, a Képzőművészetek Arkhónjának, a Durand-Ruel Galériában (rue Pelletier 11.). Hetedikétől értesítjük az elfogadásról vagy a visszautasításról, az utóbbi esetben kilencedike előtt el kell vigye a munkáját.
XIV. Azok a művészek, akik nem tudják bekereteztetni a műveiket, vakkeretben is elküldhetik.
XV. A rózsakeresztes rend számára az „idegen” szónak nincs értelme. Ez a Szalon a legmagasabb fokon nemzetközi karakterű.
XVI. 1892. március 10-én nyílik meg hivatalosan és április 10-én zárul.
XVII. Február 25-től március harmadikáig a kiállításra meghívott, Párizsban élő művész urakat a Sâr és az Arkhón meglátogatja és átad nekik egy aláírással ellátott, a keresztnevet, nevet, a mű címét, méreteit és árát tartalmazó átvételi elismervényt.
XXII. 1892. március 8-án, 11 órától a speciális kártyával rendelkező kritikus urakat fogadják. Ugyanezen a napon, este 8 órakor, fogadás lesz a követek, a közoktatási és a kulturális miniszter miniszter számára
XXIII. Március 9-én kiállítás a névre szóló meghívottak számára 10-én megnyitó (belépési díj: 20 frank)
XXVII. Március 10-én, délelőtt 10 órakor ünnepi misét celebrálunk a Szentlélek tiszteletére a Saint Germain l’Auxerrois templomban.
Az emberfölötti Wagner Parsifaljából a Prelude-öt, a Szent Grál Utolsó vacsoráját, a Nagypénteki varázst és a Megváltás Finálét fogják játszani. A misét a Rend Erik Satie által hárfára és trombitára komponált három fanfárja vezeti be és kíséri. Minden résztvevőnek rezervált szék áll rendelkezésére.
P.S. A Rend a Mágikus törvény szerint soha nem fogja kiállítani vagy kivitelezni egyetlen nő művét sem.[17]
Megjegyzések
[szerkesztés]Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ a b c Guggenheim
- ↑ a b Keserű
- ↑ (1890. június) „Démission de Joséphin Péladan” (francia nyelven) (PDF). L’Initiation, Párizs vol.7 (No.9), 282-284. o. (Hozzáférés: 2020. január 20.)
- ↑ Churton 385.o.
- ↑ Churton 387.o.
- ↑ Churton 393-394.o.
- ↑ Boros Judit. Magyar festők Párizsban (1880 – 1896) – Doktori disszertáció (magyar nyelven). ELTE BTK, 84. o.
- ↑ Paul Durand-Ruel (angol nyelven). durand-ruel.fr . (Hozzáférés: 2020. január 21.)
- ↑ Salon Rose Croix / Galerie Durand–Ruel (angol nyelven). akg-images.co.uk . (Hozzáférés: 2020. január 21.)
- ↑ Érik Satie, Maître de Chapelle des Rose-Croix (francia nyelven). rose-croix.org . (Hozzáférés: 2020. január 21.)
- ↑ Erik Satie, Bojan Gorišek. Sonneries de la Rose et Croix [YouTube].
- ↑ Biography
- ↑ Churton 453-458.o.
- ↑ Caroline Potter. Erik Satie – A Parisian Composer and His World (angol nyelven). The Boydell Press, 62. o. (2016). ISBN 978-178327-0835. Hozzáférés ideje: 2020. január 27.
- ↑ Camille Mauclair (1896. május). „Art” (francia nyelven). le Mercure de France.
- ↑ Chaitow
- ↑ Gellér
Kapcsolódó szócikkek
[szerkesztés]Források
[szerkesztés]- ↑ Biography: Christophe Beaufils. Joséphin Péladan (1858-1918) – essai sur une maladie du lyrisme (francia nyelven). Grenoble: Jérome Millon (1993). ISBN 2-9056-14-91-9
- ↑ Chaitow: Sasha Chaitow (2014. január). „How to Become a Mage (or Fairy): Joséphin Péladan’s Initiation for the Masses” (angol nyelven). Pomegranate The International Journal of Pagan Studies, Kiadó: University of Essex. (Hozzáférés: 2020. január 24.)
- ↑ Churton: Tobias Churton. Occult Paris – The Lost Magic of the Belle Epoche (angol nyelven). Inner Traditions, 385-462. o. (2016. november 3.). ISBN 978-1620555453
- ↑ Gellér: Gellér Katalin (2012). „Miszticizmus és pszichoanalízis” (magyar nyelven). Ars Hungarica XXXVIII.évf. (1.szám), 159-189. o, Kiadó: MTA.
- ↑ Guggenheim: Mystical Symbolism: The Salon de la Rose+Croix in Paris, 1892–1897 (angol nyelven). guggenheim.org . (Hozzáférés: 2020. január 23.)
- ↑ Keserű: Keserű Luca (2018). „Próféták, papok és mágusok” (magyar nyelven). artmagazin.hu (2.szám), 42-45. o. (Hozzáférés: 2020. január 23.)
Fordítás
[szerkesztés]- Ez a szócikk részben vagy egészben a Rose-Croix esthétique című francia Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.