Viktória Hesenská
Viktória Hesenská | |
hesenská princezná a markíza z Milford Haven | |
![]() Viktória v 80. rokoch 19. storočia | |
![]() | |
Biografické údaje | |
---|---|
Narodenie | 5. apríl 1863 Windsor Castle, Windsor, Spojené kráľovstvo |
Úmrtie | 24. september 1950 (87 rokov) Kensingtonský palác, Londýn, Spojené kráľovstvo |
Rodina | |
Manžel | |
Potomstvo | |
Otec | Ľudovít IV. Hesenský |
Matka | Alica Sasko-Koburská |
Odkazy | |
![]() | Viktória Hesenská (multimediálne súbory na commons) |
Viktória Hesenská (Victoria Alberta Elisabeth Mathilde Marie, * 5. apríl 1863, Windsor Castle, Windsor, Spojené kráľovstvo – † 24. september 1950, Kensingtonský palác, Londýn) bola hesenská princezná, najstaršia dcéra Ľudovíta IV. Hesenského a Alice Sasko-Koburskej, druhej dcéry kráľovnej Viktórie a princa Alberta.
Narodila sa na hrade Windsor v prítomnosti svojej starej matky z matkinej strany a vyrastala v Nemecku a v Anglicku. Jej matka zomrela keď jej súrodenci boli malí, čo ju postavilo do pozície zodpovednosti o svojich súrodencov. Vydala sa za otcovho morganatického bratranca princa Ľudovíta z Battenbergu, dôstojníka kráľovského námornictva Spojeného kráľovstva proti vôli svojho otca. Väčšinu svojho manželského života prežila v rôznych častiach Európy na námorných postoch svojho manžela a navštevovala mnoho svojich príbuzných. Jej rodina ju vnímala ako liberálnu, priamu, praktickú a bystrú.
Počas prvej svetovej vojny ona aj jej manžel opustili svoje nemecké tituly a prijali priezvisko Mountbatten, čo bola anglická verzia Battenberg. Dve z jej sestier - Alžbeta a Alix, ktoré sa vydali do ruskej cárskej rodiny zavraždili boľševici. Bola matkou švédskej kráľovnej Lujzy a britského štátnika a dôstojníka kráľovského námorníctva Spojeného kráľovstva Louisa Mountbattena. Bola starou matkou princa Philipa, vojvodu z Edinburghu a prastarou matkou Karola III.
Detstvo
[upraviť | upraviť zdroj]Viktória sa narodila na Veľkonočnú nedeľu na hrade Windsor v prítomnosti svojej babičky z matkinej strany kráľovnej Viktórie. Bola pokrstená v luteránskej viere v Zelenom salóne na hrade Windsor v náručí kráľovnej 27. apríla.[1] Jej krstnými rodičmi boli kráľovná Viktória, princezná Mária Adelaida z Cambridge, Ľudovít III. Hesenský (v zastúpení princom Alexandrom Hesenským), princ z Walesu a princ Henrich Hesenský.[2]
Svoj skorý život strávila v Bessungen, predmestí Darmstadtu, kým sa rodina nepresťahovala do Neues Palais v Darmstadte, keď mala tri roky. Tam až do dospelosti zdieľala izbu so svojou mladšou sestrou Alžbetou. Súkromne sa vzdelala na vysokej úrovni a po celý život bola vášnivou čitateľkou.[3]
Počas pruskej invázie do Hesenska boli Viktória a Alžbeta poslané do Británie kde žili so svojou starou matkou, kým sa nepriateľstvo skončilo pohltením Hesenska-Kasselu a častí Hesensko-Darmstadtu do Pruska.[4] Počas Prusko-francúzskej vojny v roku 1870 boli v areáli paláca v Darmstadte zriadené vojenské nemocnice a spolu s matkou pomáhala vo vývarovniach. Neskôr si spomenula na silný chlad zimy a na popálenie ruky horúcou polievkou.[5]
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/22/Princesses_Victoria%2C_Elizabeth%2C_Irene%2C_and_Alix_of_Hesse%2C_who_grieve_for_her_mother.jpg/220px-Princesses_Victoria%2C_Elizabeth%2C_Irene%2C_and_Alix_of_Hesse%2C_who_grieve_for_her_mother.jpg)
V roku 1872 bola Viktóriinmu 18 mesačnému bratovi Fridrichovi diagnostikovaná hemofília. Diagnóza bola pre kráľovské rodiny obrovským šokom, bolo to 20 rokov, čo kráľovná Viktória porodila svojho syna s hemofíliou princa Leopolda vojvodu z Albany a bol to prvý náznak toho, že porucha krvácania je v kráľovskej rodine dedičná.[6] Nasledujúci rok Fridrich spadol z okna na kamenné schody a zomrel. Bola to prvá z tragédii, ktoré postihli rodinu Hesenských.[7]
Začiatkom novembra sa Viktória nakazila záškrtom. Alžbeta bola rýchlo presunutá z ich izby a bola jediným členom rodiny, ktorý unikol chorobe. Viktóriina matka Alica celé dni ošetrovala chorých, ale nedokázala zachrániť svoju najmladšiu dcéru a Viktóriinu sestru Máriu, ktorá zomrela v polovici novembra. Keď sa zdalo, že sa zvyšok rodiny zotavil, Alica ochorela. Zomrela 14. decembra 1878, v deň výročia smrti svojho otca princa Alberta.[8] Ako najstaršie dieťa Viktória prevzala čiastočne úlohu matky mladších a spoločníčky svojho otca.[7] Neskôr napísala: „Smrť mojej matky bola nenapraviteľnou stratou... Moje detstvo sa skončilo jej smrťou, pretože som sa stala najstaršou a najzodpovednejšou“.[9]
Manželstvo a rodina
[upraviť | upraviť zdroj]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2e/Princesses_Irene%2C_Victoria%2C_Elisabeth_and_Alix_of_Hesse_and_by_Rhine.jpg/220px-Princesses_Irene%2C_Victoria%2C_Elisabeth_and_Alix_of_Hesse_and_by_Rhine.jpg)
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b1/Victoria_of_Hesse_and_Louis_of_Battenberg.jpg/220px-Victoria_of_Hesse_and_Louis_of_Battenberg.jpg)
Na rodinných stretnutiach sa Viktória často stretávala s princom Ľudovítom z Battenbergu, ktorý bol bratrancom jej otca a bol členom morganatickej vetvy hesenskej rodiny. Princ Ľudovít prijal britskú národnosť a slúžil v kráľovskom námorníctve. V zime roku 1882 sa opäť stretli v Darmstadte a nasledujúce leto sa zasnúbili.[10]
Po krátkom odklade kvôli smrti svojho strýka z matkinej strany princa Leopolda, vojvodu z Albany,[11] sa Viktória 30. apríla 1884 v Darmstadte vydala za princa Ľudovíta. Jej otec svadbu neschválil, podľa jeho názoru mal princ Ľudovít - jeho vlastný bratranec málo peňazí a aby ho pripravil o spoločnosť svojej dcéry, keďže by pár prirodzene žil v zahraničí v Británii. Viktória bola však nezávislá a nevšímala si otcovu nespokojnosť.[12] Je pozoruhodné, že ten istý sa Viktóriin otec tajne oženil svojou milenkou grófkou Alexandrinou Hutten-Czapskou,[13] bývalou manželkou Alexandra von Kolemineho, ruského chargé d affaires v Darmstadte. Jeho manželstvo s rozvedenou osobou, ktorá nemala rovnaké postavenie, šokovalo zhromaždenú kráľovskú rodinu v Európe a prostredníctvom diplomatického a rodinného tlaku bol jej otec nútený požiadať o zrušenie svojho vlastného manželstva.[14]
Počas nasledujúcich šestnástich rokov mala Viktória a jej manžel štyri deti:
- Lujza Mounbattenová (* 13. júl 1889 - † 7. marec 1965)
- George Mounbatten (* 6. november 1892 - † 8. apríl 1938 [16]
- Louis Mountbatten (* 25. jún 1900 - † 27. august 1979)[17]
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7b/Wedding_guests_of_Victoria_Melita_and_Ernest_Louis_of_Hesse.jpg/220px-Wedding_guests_of_Victoria_Melita_and_Ernest_Louis_of_Hesse.jpg)
Bývali v rade domov v Chichesteri, Sussex, Walton-on-Thames a Schloss Heiligenberg Jugenheim. Keď princ Ľudovít slúžil v stredomorskej flotile, strávila niekoľko zím na Malte.[7] V roku 1887 sa nakazila brušným týfusom, ale potom čo ju manžel vyliečil z choroby sa do júna dostatočne vyliečila, aby sa mohla zúčastniť osláv Zlatého jubilea kráľovnej Viktórie v Londýne.[18] Zaujímala sa o vedu a nakreslila podrobnú mapu geologickú mapu Malty a zúčastnila sa archeologických vykopávok na ostrove a aj v Nemecku.[19] Vo zväzkoch viazaných v koži viedla starostlivé záznamy o prečítaných knihách, ktoré odhaľujú široké spektrum záujmov vrátane socialistickej filozofie.[20]
Osobne učila svoje deti a vystavovala ich novým nápadom a vynálezom.[21] Svojmu mladšiemu synovi Louisovi dávala lekcie až do jeho desiatich rokoch. V roku 1968 o nej povedal, že je „chodiaca encyklopédia“. „Celý život si ukladala vedomosti o najrôznejších predmetoch a mala veľký dar, že to všetko dokázala urobiť zaujímavým, keď ma to naučila. Bola úplne metodická, na každý predmet sme mali a ja som sa musel pripravovať atď. A tiež bola úplne oslobodená od predsudkov o politike, farbe a veciach tohto druhu“.[22]
V roku 1906 letela vo vzducholodi Zeppelin a ešte odvážnejšie neskôr letela v dvojplošníku, aj keď „nebol vyrobený na prepravu cestujúcich a sedeli sme bezpečne pripevnení na malej stoličke, ktorá sa držala na chrbte letca“.[23] Až do roku 1914 Viktória pravidelne navštevovala svojich príbuzných v zahraničí v Nemecku a v Rusku, vrátane dvoch sestier ktoré sa vydali do ruskej cárskej rodiny: Alžbeta, ktorá sa vydala za veľkovojvodu Sergeja Alexandroviča a Alix, ktorá sa vydala za cára Mikuláša II. Viktória bola jednou z príbuzných cárovnej, ktorá sa ju snažila presvedčiť, aby sa vzdala vplyvu Rasputina.[24] O vypuknutí vojny medzi Nemeckom a Britániou v roku 1914 bola Viktória a jej dcéra Lujza v Rusku v Jekaterinburgu. Vlakom a parníkom do Petrohradu a odtiaľ cez Tornio do Štokholmu. Z nórskeho Bergenu sa plavili na „poslednej lodi“ späť do Británie.[25]
Neskorší život
[upraviť | upraviť zdroj]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Grand_Duchess_Elisabeth_Fedorovna_and_her_sister_Victoria_princess_of_Battenberg.jpg/220px-Grand_Duchess_Elisabeth_Fedorovna_and_her_sister_Victoria_princess_of_Battenberg.jpg)
Princ Ľudovít bol nútený odstúpiť z námorníctva na začiatku vojny, keď sa jeho nemecký pôvod stal hanbou a pár sa stiahol do Kent House na Isle of Wight, ktorý Viktória dostala od svojej tety princeznej Lujzy, vojvodkyne z Argyllu.[26] Viktória obviňovala z nútenej rezignácie svojho manžela vládu, „ktorú málokto veľmi rešpektuje alebo jej dôveruje“.[27] Nedôverovala Winstonovi Churchillovi, pretože ho považovala za nespoľahlivého - raz si požičal knihu a nevrátil ju.[28] Pokračujúce verejné nepriateľstvo voči Nemecku viedlo kráľa Juraja V. vzdať sa svojich nemeckých titulov a zároveň sa 14. júla 1917 princ Ľudovít a Viktória sa vzdali zriekli svojich a pričom za svoje priezvisko prijali poangličenú verziu Battenberg - Mountbatten.[29] O štyri roky neskôr kráľ povýšil Ľudovíta do šlachtického stavu ako markíz z Milford Haven. Počas vojny boli v ruskej revolúcii zavraždené dve Viktóriine sestry Alžbeta a Alix, a jej brat Ernest Ľudovít, veľkovojvoda z Hesenska, bol zosadený. Pri svojej poslednej návšteve Ruska v roku 1914 Viktória išla okolo domu v Jekaterinburgu, kde bude Alix zavraždená.[30] V januári 1921, po dlhej a spletitej ceste, bolo Alžbetino telo pochované v Jeruzaleme vo prítomnosti Viktórie. Alixino telo nebolo za života Viktórie objavené.[31]
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/63/Mountbatten_family_group.jpg/220px-Mountbatten_family_group.jpg)
Viktóriin manžel zomrel v Londýne v septembri 1921. Po stretnutí s ňou v námornom a vojenskom klube na Piccadilly sa sťažoval, že sa necíti dobre a Viktória ho presvedčila, aby si oddýchol v izbe, ktorú si rezervovali v klubovej prístavbe. Zavolala lekára, ktorý predpísal nejaký liek, a Viktória išla vybaviť recept do neďalekej lekárne. Keď sa vrátila, Ľudovít bol mŕtvy.[32] Po ovdovení sa presťahovala do milosrdnej rezidencie v Kentsingtonskom paláci a podľa slov jej životopisca sa stala „matriachálnou postavou v živote európskej kráľovskej rodiny, ktorá prežila“.[33] V roku 1930 utrpela jej dcéra Alica nervové zrútenie a bola jej diagnostikovaná schizofrénia.[34] V nasledujúcom desaťročí bola Viktória z veľkej časti zodpovedná za výchovu svojho vnuka princa Philipa počas odlúčenia rodičov a liečenia jeho matky. Princ Philip spomínal: „Svoju babičku som mal veľmi rád a vždy bola nápomocná. S deťmi bola veľmi dobrá...zaujala k nim praktický prístup. Správala sa k nim správnym spôsobom- správnou kombináciou racionálneho a emocionálneho“.[35]
V roku 1937 zomrel Viktóriin brat Ernest Ľudovít a krátko na to jej ovdovená švagriná, synovec, vnučka a dve z jej pravnúčat zomreli pri leteckej havárii v Ostende. Viktóriina vnučka Princezná Cecília Grécko-Dánska, sa vydala za Viktóriinho synovca (syna Ernesta Ľudovíta) Juraja Donáta Hesenského. Oni a ich dvaja malí synovia Ľudovít a Alexander, boli všetci zabití. Cecíliino najmladšie dieťa Johanna, bola adoptovaná jej strýkom Ľudovítom Hesenským, ale dievčatko prežilo svojich rodičov a súrodencov o 18 mesiacov a zomrelo v roku 1939 na meningitídu.[36]
Čoskoro nasledovala ďalšia tragédia, keď Viktóriin syn George, ďalší rok zomrel na rakovinu kostí. Jej vnučka Lady Pamela Hicks si spomenula na slzy svojej babičky.[37] Počas druhej svetovej vojny bola Viktória bombardovaná v Kensingtonskom paláci a nejaký čas strávila na hrade Windsor s kráľom Jurajom VI. Jej pozostalý syn Louis a jej dvaja vnuci (David Mountbatten a princ Philip) slúžili v kráľovskom námorníctve, zatiaľ čo jej nemecké vzťahy bojovali s nepriateľskými silami. Väčšinu času trávila čítaním a staraním sa o svoje deti, jej dcéra Alica zostala v okupovanom Grécku a na vrchole vojny nemohla štyri roky komunikovať so svojou matkou.[38] Po víťazstve spojencov sa jej syn Louis sa stal grófom Mountbattenom z Barmy. Bol mu ponúknutý post vicekráľa Indie, ale ona bola hlboko proti jeho prijatiu, pretože vedela, že táto pozícia by bola nebezpečná a ťažká, aj tak to prijal.[39]
15. decembra 1948 sa Viktória zúčastnila krstu svojho pravnuka, princa Charlesa. Bola z jedným z krstných rodičov spolu s kráľom Jurajom VI., nórskym kráľom Haakonom VII., kráľovnou Máriou, princeznou Margarétou, princom Jurajom Grécko-Dánskym, Lady Brabourne a Davidom Bowes-Lyon.[40]
V lete 1950 ochorela na bronchitídu (fajčila od 16 rokov)[41] v dome lorda Mountbattena v Broadlands v Hampshire. Hovoriac „je lepšie zomrieť doma“.[42] Viktória sa opäť presťahovala do Kensingtonského paláca, kde zomrela 24. septembra vo veku 87 rokov. Pochovali ju na pôde kostola Sv. Mildred kostol Whipingham na Isle of Wight.[7]
Dedičstvo
[upraviť | upraviť zdroj]S pomocou svojej dvornej dámy barónky Sophie Buxhoeveden, Viktória napísala monografie uložené v archíve Mountbatten na Univerzite Southhampton, ktoré zostávajú zaujímavým zdrojom kráľovských historikov.[7][43] Výber listov kráľovnej Viktórie Viktórii boli spublikované s komentárom Richarda Hougha a úvodom Viktóriinej vnučky Patricie Mountbatten.[44]
Lord Mountbatten na ňu spomínal s láskou: „Moja matka bola veľmi rýchla, bola veľmi zhovorčivá, veľmi agresívna a hádavá“.[45] Jej vnučka ju považovala za „impozantnú, ale nikdy zastrašujúcu... ako nanajvýš čestnú ženu, plnú zdravého rozumu a skromnosti“.[46] Viktória napísala svoj typicky otvorený epitaf na konci svojho života v listoch a rozhovoroch so svojim synom: „To čo bude žiť v histórii, je dobrá práca vykonaná jednotlivcom a ktorá nemá nič spoločné s hodnosťou alebo titulom... nikdy som si nemyslela, že budem známa ako len ako tvoja matka. Teraz si taká známa a nikto o mne nevie a ja to tak nechcem“.[47]
Vyznamenania
[upraviť | upraviť zdroj]- Hesenské veľkovojvodstvo: Dáma Rádu Zlatého leva 1. januára 1883[48]
- Pruské kráľovstvo: Medaila červeného kríža 1. trieda[49]
- Ruská ríša: Rád sv. Kataríny[49]
- Spojené kráľovstvo:
Rodokmeň
[upraviť | upraviť zdroj]Referencie
[upraviť | upraviť zdroj]- ↑ HOUGH, Richard. Louis a Viktória: Rodinná história Mountbattenov. 2. vydanie. vyd. Londýn : Weindfield a Nicolson, 1984. ISBN 0-297-78470-6. S. str.28.
- ↑ Denníky kráľovnej Viktórie. pondelok 27. apríla 1863. vyd. [s.l.] : [s.n.].
- ↑ Hough, s. 30
- ↑ Hough, s. 29
- ↑ Hough, s. 34
- ↑ Hough, s. 36
- ↑ a b c d e VICKERS, Hugo. Mountbattenovci Viktória Alberta Elisabeth Mathilde Marie. [s.l.] : [s.n.]. ISBN 978-0-19-861411-1.
- ↑ Hough, s. 46–48
- ↑ Hough, s. 50
- ↑ Hough, s. 57
- ↑ Hough, s. 114
- ↑ ZIEGLER, Filip. Mountbattenovci. Londýn : Collins, 1985. ISBN 0-00-216543-0. S. str. 24.
- ↑ HUBERTY, Michel; GIRAUD. L´Allegmagne Dynastique: Tome I Hesse- Reuss-Saxe. [s.l.] : Le Perreu, 1976. ISBN 2-901138-01-2. S. str. 345.
- ↑ Hough, s. 117–122
- ↑ ZIEGLER, Philip. Alice, princezná (princezná Alice z Battenbergu, vydatá princezná Ondrej Grécko- Dánska.) ISBN 978-0-19-861411-1.
- ↑ ZIEGLER, Philip. Mountbatten, George Louis Victor Henry Sergius, druhý markíz z Milford Haven. ISBN 978-0-19-861411-1.
- ↑ ZIEGLER, Philip. Mountbatten, Louis Francis Albert Victor Nicholas, prvý gróf Mountbatten z Barmy. ISBN 978-0-19-861411-1.
- ↑ Hough, s. 158–159
- ↑ Hough, s. 169
- ↑ Hough, s. 213–214, 372 a 375
- ↑ Hough, s. 177
- ↑ TERRAINE, Ján. Život a časy lorda Mountbattena- Predhovor Lorda Mountbattena. Londýn : Arrow Books Ltd., 1980. ISBN 0-09-922630-8. S. str. 6.
- ↑ Viktória Milford Haven citovaná v Hough, s. 215
- ↑ Hough, s. 264
- ↑ Hough, s. 289
- ↑ Hough, s. 274
- ↑ VICKERS, Hugo. Alice, grécka princezná Ondrej. Londýn : Hamish Hamilton, 2000. ISBN 0-241-13686-5. S. 113.
- ↑ Terraine, s. 10
- ↑ EILERS, Marlene A. Potomkovia kráľovnej Viktórie. Baltimore, Maryland : Genealogical Publishing Co., 1987. ISBN 978-0-938311-04-1. S. 187.
- ↑ Hough, s. 288
- ↑ KERR, Mark. Princ Louis z Battenbergu. Londýn : Longmans, Green and Co., 1934. S. 261.
- ↑ Hough, s. 333
- ↑ Hough, s. 338
- ↑ Vickers, s. 200–205
- ↑ Princ Philip citovaný v Hough, s. 354
- ↑ DUFF, David. Hesenská tapiséria. Londýn : Muller, 1967. S. 350-353.
- ↑ Hough, s. 365
- ↑ Hough, s. 375 a 382
- ↑ Ziegler, s. 359
- ↑ Krst princa Charlesa [online]. [Cit. 2023-08-22]. Dostupné online.
- ↑ Hough, s. 53
- ↑ ZIEGLER, Philip. Mountbaten Louis Francis Albert Victor Nicholas, prvý gróf Mountbatten z Barmy. [s.l.] : [s.n.]. ISBN 978-0-19-861411-1. S. str. 506.
- ↑ Memoáre sú dostupné online . [online]. [Cit. 2023-02-04]. Dostupné online. [nefunkčný odkaz]
- ↑ HOUGH, Richard. Rada pre vnučku: listy kráľovnej Viktórie Viktórii z Hesenska. Londýn : Heinemann, 1975. ISBN 0-434-34861-9.
- ↑ Gróf Mountbatten z Barmy citovaný v Hough, s. 339
- ↑ Lady Pamela Hicks citovaná v Hough, s. 373
- ↑ Citované v Hough, s. 387
- ↑ "Goldener Lôwen-orden", Großherzoglich Hessiche Ordensliste. Darmstadt : Staatsverlag, 1914. S. 1.
- ↑ a b „Genealogie“, Hof- und Staats-Handbuch des Großherzogs Hessen, 1904, s. 2
- ↑ WHITAKER, Joseph. Almanach pre Rok nášho Pána. [s.l.] : J. Whitaker, 1897.
Iné projekty
[upraviť | upraviť zdroj]Commons ponúka multimediálne súbory na tému Viktória Hesenská
Externé odkazy
[upraviť | upraviť zdroj]- Kostol St. Mildred, Whippingham, Isle of Wight Archivované 2011-05-25 na Wayback Machine
- Archív Mountbattenovcov na Univerzite v Southamptone
- Portréty Viktórie, markízy z Milford Haven
Zdroj
[upraviť | upraviť zdroj]Tento článok je čiastočný alebo úplný preklad článku Princess Victoria of Hesse and by Rhine na anglickej Wikipédii.