Богословски дијалог Православне и Католичке цркве
Богословски дијалог Православне и Католичке цркве је богословски дијалог[а] Православне цркве и Католичке цркве у оквиру Мјешовите богословске комисије , с циљем проучавања особености вјероучења страна у дијалогу и сматра се почетком пута ка евхаристијском јединству.[3] Одлуке о покретању дијалога донијете су шездесетих година 20. вијека, а званични дијалог је почео 1980. године. Екуменистичке иницијативе патријарха константинопољског и Другог ватиканског сабора шездесетих година називане су „дијалог љубави”,[4] а званичне богословске расправе од 1980. називају се „дијалог истине”.[3][5][6][7] У току богословских расправа развијена су документа која дефинишу сличности и разлике Православне и Католичке цркве. Почетком деведесетих, православно-католички дијалог закомпликован је догађајима у источној Европи,[8][б] што је довело до фокусирања двостраног дијалога на тему унијатства и прозелитизма.[10] На Баламандском институту у Либану стране су потписале споразум 1993, којим се одређује заједнички став по овом питању.[3][1] Међутим, и у православним и у католичким круговима, овај споразум је изазвао помијешане реакције.[1] Од 2000. до 2005. поново је наступила криза у дијалогу, а рад Мјешовите комисије је фактични обустављен.[13] Упркос противљењу конзервативних кругова, званичан православно-католички дијалог је настављен од 2005. године. Стране су у Равени биле у могућности да потпишу заједничку изјаву 2007. у којој су сумирани резултати претходних састанака дијалога. Без обзира на сву сложеност и проблеме православно-католичких односа, двострани богословски дијалог је настављен.[3] Постоје и бројне посебне православно-католичке међународне комисије и регионалне организације које се баве питањима двостраног дијалога.[14][15][16][17][18][19][20]
Предисторија
[уреди | уреди извор]Историја православно-католичких односа
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/06/Florence_Italy_Remote-view-of-Santa-Maria-del-Fiore-01.jpg/220px-Florence_Italy_Remote-view-of-Santa-Maria-del-Fiore-01.jpg)
Противрјечности између источног и западног хришћанства које су се гомилале вијековима,[21][22][в] довеле су до Великог раскола 1054,[24] консолидованог међусобним анатемама.[25][26][27] Неки од разлога раскола цркава били су еклисиолошки,[22][28] догматски[29] и политички.[30][27][31][32][33] Прекид општења између Византијске цркве и Римске катедре довео је до појаве све већег броја разлика у свим сферама црквеног живота. У 11. вијеку, Католичка црква одобрила је увођење Филиокве у Симбол вјере.[34][32] Овај уметак се односио на догмат о Тројици и говорио о исхођењу Светог духа не само од Бога Оца, него и „од Оца и Сина”.[35] Православци су оптужили западне хришћане да су прекршили 7. правило Трећег васељенског сабора,[36][37] а такође се нису могли сложити са католичким виђењем улоге папе римског у Цркви.[38] Крајем 12. и почетком 13. вијека десили су се историјски догађаји који су учврстили раскол: покољ Латина у Константинопољу (1182), постављање латинских јерарха у Јерусалиму, Антиохији и послије крсташког напада и у Константинопољу (1204),[32] образовање Латинског царства[39] и протјеривање православаца у Никеју.[40] Средином 13. вијека крсташи су вршили нападе с циљем ширења католицизма у руске земље, али су ти покушаји били безуспјешни.[41][42]
Папа римски Гргур X је сазвао Други лионски сабор 1274.[43] с циљем успостављања уније између Источне и Западне цркве.[44] Источни делегати сабора признали су примат епископаримског и вјероучење Католичке цркве.[45] По много чему, ову унију је иницирао византијски цар Михаило VIII Палеолог, супротно мишљењу Православне цркве.[40][46] Послије Михаилове смрти 1282, унију је раскинуо његов син Андроник II.[47][48] Средином 15. вијека поново је покушано успостављање јединства Цркве. У Италији је одржан Ферарско-фирентински сабор од 1438. до 1445, који је сазвао папа римски Е��геније IV с циљем уједињења цркве. У раду сабора су учествовале религијске (предвођени патријархом Јосифом II) и политичке (предвођени царем Јованом VIII) вође Византије.[49] Током рада сабора, православци су се сложили са свим тачкама католичког вјероучења и првенством папе у Васељенској цркви, а унија је потписана 5. јула 1439. године.[50][51][52][53]
Након проглашења уније, у Византији је настала опозиција предвођена митрополитом ефеским Марком, која је одбацила унију.[54][55] Послије пада Константинопоља 1453. и ликвидације Византије, јерарси Православне цркве, уз подршку вјерника и под притиском Османског царства,[56] одбацили су унију са Римском катедром.[57] Православна црква је поново изразила неслагање са католичким богословљем, истичући незаконитост Филиокве и одбацивање догмата о чистилишту, као и одбацивање папског првенства у Цркви. Константинопољски помјесни саборПравославне цркве 1484. признао је неканоничност Фирентинског сабора и његове одлуке прогласио неважећим.[58][56]
Упркос одбацивању Фирентинске уније, православно-католички контакти су настављени.[59] По правилу, већина ових контаката била је изражавање католичког прозелитизма према православцима. Мисионарска дјелатност Католичке цркве се интензивирала од 1570-их година.[60] Напори да ка присаједињењу православних са Римским пријестолом, уз очување њихове литургијске традиције, довели су до појаве бројних гркокатоличких цркава.[59][61] Католички мисионари постигли су највећи успјех на подручју источне Европе: у Жечпосполити (образована Руска унијатска црква (1596)),[60] у Закарпатју (образована Русинска унијатска црква (1646)),[62][63] у Трансилванији (образована Румунска гркокатоличка црква (1698)),[64] такође и у Османском царству (образоване Мелкитска (1724)[65][66] и Бугарска (1861)[67] гркокатоличке цркве).[59]
Више пута због промјена политичке ситуације, под притиском власти царске Русије,[68][69] Совјетског Савеза,[70][71][72][73][74] Румуније,[12] Чехословачке,[75] значајан дио гркокатолика вратио се у окриље Православне цркве (Полоцки сабор 1839,[68][76][77] Лавовски сабор 1946,[78] Албајулијска национална црквена скупштина 1948,[79][80] ликвидација Словачке гркокатоличке цркве 1950[81]).[60][г] Тако је у 20. вијеку у Галицији дошло до ситуације да се православље споља намеће становништву.[87][88] Римска катедра није признала ликвидацију унијатских заједница[89] и бранила је право на постојање источнокатоличких цркава, што, по католицима, свједочи о компатибилности, дубокој разноликости традиција[85] и обнављању модела црквеној јединства првог миленијума.[69] По мишљењу многих православних истраживача, унијатство је „настало као плод силе и политичког компромиса, а не пристанак и избор слободне воље”,[90] и дужи низ година је постојало као главни фактор који је кочио развој православно-католичких односа.[91][92][93][94] Мисионарски успјеси католика на Блиском истоку довели су до раста антилатинских осјећања међу православцима. Истовремено, у густо насељеним подручјима на Средоземљу забиљежено је заједничко учешће католика и православаца у светим тајнама. Римска Конгрегација за ширење вјере забранила је 1729. свако учешће у католичким светим тајнама хришћанима који нису у заједници са Римом.[95][96] Као одговор на то, православни патријарси су одлучили 1755. да прекрштавају католике који су прешли у Православну цркву. Ова праксе се наставила све до краја 19. вијека.[97]
Односе Православне и Католичке цркве током средњег и новог вијека одликује еклисиолошко и сотериолошко увјерење у њихову искључивост и „јеретичност” супротне стране.[98][99][100] Истовремено, у неким историјским етапама, православно-католички односи су се побољшавали.[д] У јануару 1848, папа римски Пије IX је у својој енциклици „In Suprema Petri” изразио жељу за дијалогом са Православном црквом. У мају 1848. јерарси Александријске, Антиохијске, Јерусалимске и Константинопољске цркве објавили су „Одговор источних патријараха на посланицу Пија X ”.[98][102][103] У својој Посланици, православни јерарси су одбили приједлог присаједињења са Католичком црквом и изнијели низ богословских проблема у православно-католичким односима.[104] Истовремено, приликом сазивања Првог ватиканског сабора (1869—1870), дошло је до кризе у односима Ватикана и источних католика. Света столица је, као одговор на поступке унијатских патријарха, започела процес латинизације источнокатоличких цркава. Понтификат Лава XIII (1878—1903) обиљежиле су нове иницијативе за дијалог са Истоком и рјешавање проблема источнокатоличких цркава.[ђ][99][107][108] Међутим, иницијативе Свете столице нису довеле до стварног побољшања односа са Православном црквом.[98] У 20. вијеку, Први свјетски рат, револуција у Русији, грчка Малоазијска катастрофа, Други свјетски рат и успостављање комунисти��ких режима у источној Европи довели су до страшних посљедица по православне цркве.[109] Све до средине 20. вијека помјесне православне цркве нису имале могућност пуноправног богословског дијалога са Римокатоличком црквом. Током овог периода, Света столица није чинила примјетне екуменске покушаје да се прошири на Исток, иако није одступила од идеологије уније и стварања Руског апостолата .[110][111] До промјене става према начину дијалога са Православном црквом дошло је послије Другог ватиканског сабора (1962—1965), који је одиграо важну улогу у почетку званичног богословског дијалога са православцима. Тако су се средином 20. вијека нормализовали православно-католички односи, који су прошли еволуцију од прозелитизма до уважавајуће сарадње.[112]
Припрема богословског дијалога
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/23/Mosaic_dominus_flevit_Paul_VI.jpg/220px-Mosaic_dominus_flevit_Paul_VI.jpg)
На Првом свеправославном скупу покренуто је питање односа са Католичком црквом. Кардинал Августин Беа, предсједавајући Папског савјета за унапрјеђење хришћанског јединства , послао је 1963. предстојатељима православних цркава позив да присуствују Другом ватиканском сабору као посматрачи. О овом позиву се разговарало на Другом свеправославном скупу на острву Родос.[113] Током одржавања скупа, делегати су се изјаснили за покретање богословског дијалога са католицима.[1] Током Другог ватиканског сабора усвојен је декрет „Unitatis Redintegratio”, посвјећен екуменским дјелатностима[114] и који доприноси развију дијалога са Православном црквом.[3][115][116] Сусрет патријарха константинопољског Атинагоре и папе римског Павла VI десио се 1964. године.[117] У децембру 1965. Антинагора и Павле VI донијели су заједничку одлуку да укину анатеме из 1054. године.[118][119][120][121] Они су се 1967. изјаснили за покретање богословског дијалога. Патријарх константинопољски Димитрије и папа римски Јован Павле II су 1979, током папине посјете Турској, објавили одлуку о оснивању Мјешовите међународно богословске комисије за православно-католички дијалог уз сагласност свих помјесних православних цркава.[112][1][122] Мјешовита комисија добила је два копредсједавајућа — једног са католичке и другог са православне стране. Дужност католичког копредсједавајућег комисије имали су челници Папског савјета за унапрјеђење хришћанског јединства: карднали Јоханес Вилебрандс (1979—1989), Едвард Идрис Касиди (1989—2001), Валтер Каспер (2001—2010) и Курт Кох (од 2010). Са православне стране ту дужност су обављали представници патријарха константинопољског: архиепископ аустралијски Стилијан (1979—2000), митрополит пергамски Јован (2006—2016) и митрополит писидијски Јов (од 2016).[123]
Вођење званичног богословског дијалога
[уреди | уреди извор]Почетак дијалога (1980-их)
[уреди | уреди извор]Званични богословски дијалог почео је 1980, засједањима одржаним на грчим острвима Патмос и Родос.[124] Стране су започеле разговоре на тему „Тајна Цркве и Евхаристије у свјетлости Тајне Свете Тројице”. Друго засједање Мјешовите комисије одржано је у њемачком граду Минхену 1982, гдје је усвојен завршни документ о првој теми о којој се расправљало.[125] На Криту 1984. православни и католички богослови су отпочели расправу о теми „Вјера, Свете тајне и јединство Цркве”.[112] Тема је настављена на засједању у пољском Ополу 1985. године. Завршене расправе и усвајање заједничке изјаве на ову тему одржане су 1986. и 1987. у италијанском Барију.[126] У финском Новом Валаму 1988. одржано је наредни састанак богослова Мјешовите комисије, на коме су стране започеле расправу на тему „Света тајна свештенства у светотајинској структури Цркве са посебним освртом на важност апостолског прејемства за освештавање и јединство народа Божјег”.[1][127] Богословски документ настали током ових засједања дали су богословску основу за даље расправе о питањима током дијалога. У параграфима 53. и 55. изјаве, усвојене на засједањима у Нововаламском манастиру (1988), стране су се дотакле једног од главних контроверзних еклисиолошких питања — првенство папе у Васељенској цркви.[3][127]
Прва криза дијалога
[уреди | уреди извор]На прелазу из 1980-их у 1990-е, усљед распада Варшавског пакта и Совјетског Савеза, мисионарска дјелатност Католичке цркве се интензивирала у источној Европи.[128] Почетком 1990-их у Украјини је обновљена Гркокатоличка црква, што је често било праћено насилним преузимањем цркава из јурисдикције Руске православне цркве.[129][130][131][132][133][134] Упркос мировним процесима Руске православне и Римокатоличке цркве и усвајању „Препоруке за нормализацију односа између православних и католика источног обреда у Западној Украјини” на састанку у Москви у јануару 1990,[135] насилна дејства гркокатолика против православаца у Украјини су настављена.[130][136][137] Четворострана комисија, сачињена од представника Руске православне цркве, Украјинског егзархата РПЦ, Римске курије и Украјинске гркокатоличке цркве, почела је 6. марта 1990. са радом на нормализацији односа између православаца и гркокатолика у западној Украјини. Упркос одржавању низа састанака и развијању иницијатива за рјешавање међурелигиозног сукоба , није дошло до практичног побољшања ситуације. Комисија је престала са радом[138] 13. марта 1990. године.[137][139] Православна страна је оптужила гркокатолике[140] да ометају рад комисије, што им је омогућило да наставе са брзим преузимањем имовине.[141][142][143][144] Према католичкој страни, рад комисије је поремећен због одбијања Руске православне цркве да призна незаконитост Лавовског сабора 1946. и каноничност УГКЦ.[11][139] У јуну 1990, на шестом засједању Мјешовите богословске комисије у њемачком Фрајзингу, стране су наставиле расправу о еклисиолошким питањима, укључујући и питање унијатства. Руска православна црква је изразила жељу за дијалогом са Римокатоличком црквом о ситуацији у западној Украјини. Папа римски Јован Павле II је током састанка са делегацијом Руске православне цркве у Ватикану изјавио „о законитости постојања католичких цркава источног обреда у Украјини и о томе, да је Рим гарант за сљедбенике унијатске цркве”.[130][145] Међутим, ове иницијативе и напори нису успјели да промијене ситуацију из коријена.[130] Због заоштравања религијске ситуације у Украјини, Руска православна црква је преузела иницијативу за прекид званичног богословског дијалога са Католичком црквом, што су подржале и друге помјесне православне цркве.[1][146] Упркос погоршању обостраних односа, стране су предузеле кораке за превазилажење кризе и наставак богословског дијалога. У јуну 1991, у италијанској Аричи, стране су израдиле нацрт документа „Унијатизам — метод за васпостављање јединства у прошлости и садашње трагање за пуним општењем”.[1]
Баламански споразум
[уреди | уреди извор]У јуну 1993, на редовном (седмом) засједању Мјешовите богословске комисије на Баламандском богословском институту у Либану, стране су развиле заједнички документ.[147] Ова декларација се састојала из три дијела: увод, еклисиолошка начела и практична правила. У уводу, позивајући се на раније састанке у Фрајсингу (1990) и Аричи (1991), стране одбацују унију као метод тражења јединства, јер је у „супротности са заједничким предањем наших Цркава.”[148] У тексту документа, цркве су се одрекле прозелитизма, уз образложење да „не треба да тражимо обраћање [conversion] лица из једне Цркве у другу како би им било осигурано спасење”.[1] Важна тачка декларације било је признање да су Католичка црква и Православна црква носиоци спасења и да се њихови односи заснивању на термину „сестринске Цркве”.[1][122] Текст декларације дао је историјску оцјену закључивању унијатских уговора, који су „довеле до уједињења одређених заједница са Римском катедром, али су, последично томе, изазвале прекид општења са њиховим Црквама-мајкама”.[59] Тако су у документи формулисана три принципа: одбацивање унијатизма као метода постизања јединства (тачка 2), признање права на постојање Гркокатоличких цркава (тачка 3)[149] и неповредивост слободе људске савјести (тачке 15).[150]
Овај документ био је прелазни у раду Мјешовите богословске комисије, нису га потписали представници страна, а у изради декларације нису учествовали ни представници неких помјесних православних цркава.[е][1][122] Баламандска декларација изазвала је помијешане реакције и у Католичкој[152] и у Православној цркви.[1][153] Конзервативни јерарси, богослови и мирјани критиковали су Баламандску изјаву због њеног претјераног екуменизма, изјава о „истим светим тајнама” и употреба термина „сестринске Цркве”.[154] Источне католичке цркве су критиковале овај документ.[59][155] Гркокатолици су били незадовољни осудом уније као облика црквеног јединства и назвали су споразум примјером „антикатоличког екуменизма”.[156] Документ су критиковали и православни хришћани:[1][151][157][158][159][160] тако, на примјер, Синод Грчке цркве је осудио Баламандски споразум, уз напомену да „Баламандски текст о унији — неприхватљив са православне тачке гледишта”.[161]
Друга криза дијалога
[уреди | уреди извор]У Аричу 1998. стране су припремиле прелиминарни документ за даљу расправу на сљедећем састанку Мјешовите богословске комисије. Православни богослови нису постављали питање укидања источнокатоличких цркава, али су тражили да католичка страна недвосмислено осуди сам принцип унијатства захваљујући којем су ове цркве и настале.[59] Рад Мјешовите богословске комисије је настављен на засједању у америчком Балтимору јула 2000. на тему „Еклисиолошких и канонских посљедица светотајинске природе Цркве”. Током разговора, стране су изнијеле различите ставове о постојању источнокатоличких цркава. Православни учесници су изразили незадовољство постојање унијатских цркава на канонској територији православних цркава, чиме је, по њиховом мишљењу, нарушен темељно еклисиолошко начело по коме на одређеном мјесту може бити само једна помјесна црква и само један епископ.[1][59] Католички богослови су изјавили да источне католичке цркве бране јединство са епископ римским као неопходно еклисиолошко начело Цркве прије подјеле.[1] Католичка страна је одбила да призна формулације православних богослова о унијатским црквама.[59] Ово неслагање није омогућило усвајање усаглашеног документа након засједања и заправо је послужило као разлог за прекид званичног богословског дијалога.[1][3] Комисија је сматрала да је неопходно даље дубље проучавање богословских, пастирских, историјских и канонских питања везаних за питање унијатства.[162]
Наставак дијалога
[уреди | уреди извор]На састанку предстојатеља православних цркава у Истанбулу 2005, захваљујући напорима православног копредсједавајућег Мјешовите богословске комисије митрополита пергамског Јована, православне цркве су се изјасниле за поново успостављање званичног богословског дијалога са Католичком црквом.[3] Папа римски Бенедикт XVI се у децембру 2005. обратио члановима Мјешовите богословске комисије у вези са наставком православно-католичког дијалога и изразио наду у „покрет ка јединству”.[163] Сљедеће (девето) засједање Мјешовите комисије одржано је у септембру 2006. у Београду.[164] Стране су разговарале на тему „Еклисиолошке и канонске посљедице светотајинске природе цркве. Саборност и ауторитет у Цркви”.[1] Сљедеће засједање одржано је у италијанској Равени 2007. године. Као исход засједања стране су усвојиле заједничку изјаву на тему „Еклисиолошке и канонске посљедице светотајинске природе цркве. Црквено општење, саборност и ауторитет”.[165] Овај споразум резимирао је плодове богословских консултација 1982, 1987. и 1988. године. У Равенској изјави, стране су истакле заједничко предање двеју Цркава у погледу на црквено јединство, а такође су препознали три нивоа црквеног живота: мјесни, регионални и васељенски. Истовремено, остављено је за даљу расправу проблематична тврдња да је епископ Рима „први” међу патријарсима на васељенском нивоу.[3] Равенски документ нису потписали представници Руске православне цркве, који су имали замјерку на садржај документа,[166][167][168][169] као и протест јер је Константинопољска патријаршија на засједање позвала представнике Естонске апостоле православне цркве.[170][171] Редовна засједања Мјешовите богословске комисије на тему „Улога римског епископа у кинонији Цркве у првом миленијуму” одржана су у кипарском Пафосу 2009. и Бечу 2010. го��ине.[3][172][173]
Дијалога 2010-их и садашње стање
[уреди | уреди извор]Тринаесто засједање Мјешовите богословске комисије одржано је у јорданском Аману 2014. на тему „Синодалност и примат”.[174] Током рада, богослови комисије су одлучили да припреме нацрт заједничког саопштења, који би требало добро проучити и озваничити током наредних засједања комисије.[175] У италијанском Кјетију 2016. је одржан четрнаесто засједање комисије, на којем су стране усвојиле документ на тему „Синодалност и примат у првом миленијуму. На путу ка заједничком схватању служења јединству Цркве”.[176][177][178] Припреми састанак Мјешовит богословске комисије одржан је на грчком острву Лерос 2017. године. На засједању је одлучено да је потребно припремити документ на тему „На путу ка јединству у вјери: богословска и канонска питања”.[179] У вези дјеловања Константинопољске патријаршије у Украјини 2018, Руска православна црква је престала с учешћем у свим структурама у којима предсједавају и копредсједавају представници Константинопољске патријаршије,[180][181][182] што је угрозило даље вођење званичног православно-католичког дијалога.[183][184][185] Међутим, припремна засједања Мјешовите богословске комисије на тему „Синодалност и примат у другом миленијуму и данас” одржана су у монашкој заједници Босе у Италији 2018.[186] и 2019. године.[187]
У мају 2022, након двогодишње паузе изазване пандемијом ковида 19, одржано је засједање координационог комитета у Ретимну на Криту. На засједању је завршен рад на тексту „Синодалност и примат у другом миленијуму и данас”.[188] Од 1. до 7. јуна 2023. у египатској Александрији одржан је петнаесто засједање Мјешовите богословске комисије,[189] на којој су стране усвојиле документ „Синодалност и примат у другом миленијуму и данас”.[190]
Двострани дијалог и односи Римокатоличке цркве са помјесним православним црквама
[уреди | уреди извор]Односи Католичке цркве и Александријске патријаршије
[уреди | уреди извор]Александријска патријаршија активно учествује у екуменском дијалогу са Римокатоличком црквом. На устоличењу патријарха александријског Николаја VI 1968, делегација Римокатоличке цркве предала је Александријској патријаршији честицу моштију Светог Марка, оснив��ча Александријске цркве.[191] У Риму је 2013. одржан сусрет папе римског Фрање и патријарха александријског Теодора II.[192] Патријарх Теодор II је у Каиру 28. априла 2017. учествовао у заједничкој екуменској молитви са папом Фрањом, коптским патријархом Теодором II и патријархом константинопољским Вартоломејем.[193]
Односи Католичке цркве и Антиохијске патријаршије
[уреди | уреди извор]Крајем 20. вијека започети су активни екуменски контакти и дијалог између Антиохијске патријаршије и гркокатоличке Мелкитске цркве, која се одвојила од Антиохијске патријаршије 1724. године.[65][66][194] На иницијативу мелкитског архиепископа баалбешког Илије, двије црвке су 1974. образовале двострану богословску комисију како би кренуле ка евхаристијском општењу. Међутим, грађански рат у Либану спријечио је дијалог између цркава. Архиепископ Илија је 1995. предочио Синоду Мелкитске цркве формулу на основу које је требало да се оствари јединство са православцима. Састојала се у потпуном признању догмата Православне цркве и у општењу у светим тајнама са епископом Рима, у границама које су признали Свети Оци Истока током првог миленијума, прије подјеле.[195] Ову иницијативу (позната као Мелкитска иницијатива) одобрила су 24 од 26 чланова Синода Мелкитске цркве, а касније представљена патријарху антиохијском Игњатију IV и патријарху мелкитском Максиму V. Развој ове екуменске иницијативе довео је до почетка рада двостране богословске комисије (по два богослова са сваке стране), која је припремила документ под називом „Поновно уједињење Антиохијске патријаршије”. О раду комисије се расправљало на засједањима синода Мелкитске цркве (јул 1996) и Антиохијске патријаршије (октобар 1999).[196]
Свети синод Антиохијске патријаршије одлучио је да настави контакте са Мелкитском црквом и учешће у православно-католичком дијалогу у оквиру Мјешовите међународно богословске комисије. Међутим, православна страна је такође примјетила да је инеркомунион[ж] са Мелкитском црквом, треба да буде не први, већ посљедњи корак ка пуном јединству. Синод је такође напоменуо да се ступање у општење са Мелкитском црквом мора одобрити на свеправославном нивоу.[20] Коментаришући 1997. „Мелкитску иницијативу” у писму патријарху Максиму V, префект Конгрегације за доктрину вјере кардинал Јозеф Ратцингер, префект Конгрегације за источне цркве кардинал Акиле Силвестрини и кардинал Едвард Касиди критиковали су идеју интеркомуниона између одвојене источнокатоличке цркве и посебне помјесне цркве и напоменули: „треба избјегавати преурањене једностране иницијативе”.[198]
Односи Католичке и Бугарске православне цркве
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8e/Pope_Francis_Presence_in_Sekirovo.jpg/170px-Pope_Francis_Presence_in_Sekirovo.jpg)
И поред чињеница, да је Бугарска православна црква била једна од ријетких цркава која је послала посматраче на Други ватикански сабор,[120] позиција Бугарске цркве у односу на католицизам је једна од најжешћих међу аутокефалним православним црквама.[199] У условима усложњавања православно-католичких односа 2000, патријарх бугарски Максим је током сусрета са кардиналом Касидијем одбио позвати папу римског у Бугарску.[200] Упркос посјетама папа римских Јована Павла II (2002)[201] и Фрање (2019)[202] Бугарској, предстојатељи цркава нису потписали заједничке документе. Папа римски Јован Павле II је 2002. на састанку са патријархом бугарским Максимом и члановима Синода Бугарске цркве навео примјер Ћирила и Методија (заједнички свеци за православце и католике) као упечатљив примјер јединства западних и источних хришћана.[203] Истовремено, након папине посјете Бугарској, Католичка црква је 2002. и 2006. предала дио моштију Светог Дасија Доростољског и Светог Георгија Бугарској цркви.[204] Бугарска црква је од 2009. званично објавила да не учествује у богословском дијалогу са Римокатоличком црквом.[205] Током Фрањине посјете Бугарској, Синод Бугарске цркве је дао званичну изјаву да „Бугарска црква неће учествовати ни у каквим заједничким службама или молитвама са католичком страном”.[206] Током посјете, Фрања се састао са свештеном јерархијом Бугарске цркве, одржао говоре о екуменизму, заједничким свецима и посјетио Спомен-храм Александра Невског у Софији.[207] Након Фрањине посјете, у фебруару 2020. Римокатоличка црква је одлучила да Бугарској цркви пренесе честица моштију светитеља Климента Римског и Потита,[208] који су живјела на подручју данашње Бугарске.[204]
Односи Католичке и Грузинске православне цркве
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/77/Pope_Francis_Georgia.jpg/220px-Pope_Francis_Georgia.jpg)
Екуменски контакти између Католичке и Грузинске православне цркве почели су након посјете католикоса-патријарха све Грузије Илије II Риму и сусрета с папом римски Јованом Павлом II 1980. године.[209] Међутим, конзервативни вјерници у Грузији су исказали незадовољство екуменским контактима цркава.[210] Тенденције против екуменизма биле су посебно јаке у монашкој средини и изражавале су се у недопустивости учешћа у заједничким молитвама са инославнима. Унутарцрквена борба између присталица и противника екуменског дијалога довела је до тога се Грузинска црква 1997. повукла из Свјетског савјета цркава и Конференције европских цркава,[211] а 8. октобра 1998. Синод Грузинске цркве је означио као неприхватљив Баламандски споразум, који је постигнут у оквиру свеправославно-католичког дијалога 1993. године.[212] Упркос антиекуменистичком покрет у црквеној средини, Грузинска црква је наставила да учествује у богословском дијалогу са Римокатоличком црквом.[211] Јован Павле II је посјетио Грузију 1999, када је одржао састанка са предсједником Грузије Едуардом Шеварднадзеом и патријархом Илијом II, који су папи поклонили икону Богородице и заједно с њим посјетили Саборни храм Светицховели. Папа је служио мису у тбилиској Дворани спорта и преноћио у прихватилишту за бескућнике и сиромашну дјецу. Упркос чињеници да су највиши јерарси учествовали на састанку са папом, Илија II је учешће вјерника Грузинске цркве у католичком богослужењу у Дворани спорта назвао „неприхватљивим кораком”.[213]
Папа Фрања је посјетио Грузију 2016, када се састао са предсједником Грузије Гиоргијем Маргвелашвилијем и патријархом Илијом II, а такође је одржао јавну мису на стадиону Михаил Месхи, којој је присуствовало око 3000 људи. Грузинска црква, пратећи своју конзервативну опозицију, одбила је заједничке екуменске молитве са католичком страном, а највиши јерарси Грузинске цркве игнорисали су папину мису на стадиону.[214] Такође, непосредно прије папине посјете, патријарх Илија II није препоручио православним вјерницима да учествују у католичком богослужењу.[215] Папину посјету пратили су протести неких мирјана и свештенослужитеља Грузинске цркве, који су ступали под слоганима „Ватикан — духовни агресор”. Патријаршија је, коментаришући протесте појединих вјерника, издала саопштење у којем осуђује негативне изјаве духовних лица Грузинске цркве упућене папи Фрањи.[216]
Односи Католичке цркве и Јерусалимске патријаршије
[уреди | уреди извор]Током посјете Јерусалиму у јануару 1964, папа римски Павле VI се састао са патријархом јерусалимским Венедиктом. Развој односа са католицима послије Другог ватиканског сабора довео је до повећања утицаја Римокатоличке цркве међу арапском паством Јерусалимске цркве. Патријарх Венедикт је крајем 1964. оптужио Католичку цркву за прозелитизам и „издају јеванђељске проповједи”. У циљу побољшања односа, Католичка црква је 1965. пренијела мошти Саве Освећеног у Јерусалим. Венедикт је у својој поруци 1969. забранио чланови цркве да учествују у богослужењима и светим тајнама инославних цркава.[217] Представници Јерусалимске патријаршије били су опрезни према екуменским иницијативама у другој половини 20. вијека. Од 1989. до 2006. представници Јерусалимске патријаршије нису учествовали у раду Мјешовите богословске комисије за дијалог са Римокатоличком црквом.[218] Патријарх Диодор се успротивио наставку богословског дијалога 1992. са представницима инославља, посебно са католицима.[219] Након избора Теофила III за патријарха јерусалимског 2005, представници Јерусалимске патријаршије поново су наставили да учествују у дијалогу са католицима у оквиру Мјешовите богословске комисије. Током посјете папе римског Бенедикта XVI Светој земљи, патријарх Теофил је, на састанку са понтификом, одржао говор у коме је позвао на „развијање динамичног дијалога између Православне и Католичке цркве”.[218]
Однос Католичке и Кипарске православне цркве
[уреди | уреди извор]Двострани односи Римокатоличке и Кипарске православне цркве почели су да се активно развијају ступањем на дужност архиепископа кипарског Хризостома II 2006. године. Хризостом II је посјетио Рим 2007. и потписао заједничку декларацију са Бенедиктом XVI.[220] Хризостом II је 2009. јавно осудио групу монаха који су се противили одржавању једанаестог засједања Мјешовите богословске комисије у кипарском Пафосу.[221] Хризостом II је упутио званичан позив папи и Бенедикт XVI је 2010. стигао на Кипар, што је изазвало протесте појединих конзервативних вјерника.[222]
Односи Католичке и Константинопољске патријаршије
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/%CE%95%CF%80%CE%AF%CF%83%CE%BA%CE%B5%CF%88%CE%B7_%CE%91%CE%BD%CF%84%CE%B9%CF%80%CF%81%CE%BF%CE%AD%CE%B4%CF%81%CE%BF%CF%85_%CF%84%CE%B7%CF%82_%CE%9A%CF%85%CE%B2%CE%AD%CF%81%CE%BD%CE%B7%CF%83%CE%B7%CF%82_%CE%BA%CE%B1%CE%B9_%CE%A5%CF%80%CE%BF%CF%85%CF%81%CE%B3%CE%BF%CF%8D_%CE%95%CE%BE%CF%89%CF%84%CE%B5%CF%81%CE%B9%CE%BA%CF%8E%CE%BD_%CE%95%CF%85._%CE%92%CE%B5%CE%BD%CE%B9%CE%B6%CE%AD%CE%BB%CE%BF%CF%85_%CF%83%CF%84%CE%B7%CE%BD_%CE%A4%CE%BF%CF%85%CF%81%CE%BA%CE%AF%CE%B1_%2829-30.11.2014%29_%2815913276525%29.jpg/220px-thumbnail.jpg)
Активна екуменска позиција патријарха константинопољског Атинагоре (1949—1972) допринијела је почетку свеправославно-католичког дијалога. Атинагорина идеја „јединства хришћана без уједињења Цркве” постала је основа односа Константинопољске цркве и Ватикана. Упркос противљењу појединих јерарха Константинопољске цркве, представници Константинопољске патријаршије били су присутни на 3. и 4. засједању Другог ватиканског сабора као посматрачи. Патријарх Атинагора се састао са папом Павлом VI у Јерусалиму 1964, потписао декларацију о опозиву међусобне анатеме из 1054. у децембру 1965,[223] састао се са папом у Истанбулу у јулу 1967. и Риму у октобру 1967. године.[224] На састанку у Истанбулу 1967, Атинагора је изјавио да јединство цркве треба да буде засновано на сагласности у основним начелима вјере уз задржавање разноликости и слободе богословске мисли. На састанку у Риму, патријарх и папа потписали су другу заједничку декларацију. Атинагорин насљедник, патријарх Димитрије I, састао се са папом Јованом Павлом II 1979.[225] и 1987. године.[226][227] На састанку 1987, у знак јединства у основама вјере, папа и патријарх су прочитали Симбол вјере на грчком без Филиокве. Од тада, Константинопољска патријаршија и Католичка црква установиле су традицију да делегације обје цркве посјећују Рим и Истанбул на дане сјећања апостола Петра и Павла (29. јуна и 30. новембра).[146][228] Вартоломеј I, који је постао патријарх константинопољски 1991, наставио је да развија односе са Римокатоличком црквом.[229]
Вартоломеј је посјетио Рим у јулу 1995.[230] и потписао заједничку декларацију са Јованом Павлом II о изгледима за двострани дијалог Ватикана и Константинопољске патријаршије.[231][232] Деведесетих година 20. вијека и у првој деценији 21. вијека, упркос православно-католичкој кон��ронтацији у Југославији, Румунији и Украјини и обустављају званичног свеправославно-католичког богословског дијалога, Константинопољска патријаршија је успјела да настави с развојем односа са Римокатоличком црквом. Вартоломеј је у јануару 2002. учествовао на католичким манифестацији „Дани молитве за мир у цијелом свијету” у Асизију, а у јуну 2002. потписао је заједничку декларацију[233] са папом о питањима животне средине. Вартоломеј и Јован Павле II су потписали још једну заједничку декларацију 2002. о глобалним изазовима нашег времена и проблемима заједничког рада на „на новој јеванђелизацији” Европе.[234] У новембру 2004. Јован Павле II је у базилици Светог Петра предао Вартоломеју мошти светих Григорија Богослова и Јована Златоустог, које су касније достављене у Истанбул.[229] Новоизбрани папа Бенекидт XVI посјетио је 2006. резиденцију патријарха константинопољског у Фанару и потписао заједничку декларацију са Вартоломејом,[235] а Вартоломеј је 2011. посјетио Асизи гдје учествовао у манифестацији „Дан молитве о миру у цијелом свијету”, Рим је посјетио 2012, гдје је говорио на 50. годишњици Другог ватиканског сабора, а 2013. је присуствовао, први пут у историји, свечаности устоличења новог римског понтифика Фрање. Након избора папе Фрање, настављен је развој односа Католичке цркве и Константинопољске патријаршије. Предстојатељи су се састали у Јерусалиму (мај) и Истанбулу (новембар) и потписали двије заједничке декларације; 2006. јерарси су заједно са архиепископом атинским Јеронимом II потписали трећу заједничку изјаву. Константинопољска патријаршија и Римокатоличка црква су од 2008. иницирали редовне православне-католичке форуме на различите теме: односи цркве и државе, економски и еколошки проблеми, религијска и културна разноликост.[229]
Односи Католичке и Румунске православне цркве
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/Pope_Francisc_-_Patriarch_Daniel_%2831.05.2019%29.jpg/220px-Pope_Francisc_-_Patriarch_Daniel_%2831.05.2019%29.jpg)
Румунска православна црква је, након што је добила званичан позив, одбила да пошаље посматраче на Други ватикански сабор. Прве узајамне посјете делегација Румунији и Ватикану догодиле су се 1971. и 1972. године. Делегација Римокатоличке цркве, на челу са кардиналом Јоханесом Вилебрандсом, учествовала је у догађајима поводим 90. годишњице аутокефалности Румунске православне цркве 1975. године. Вилебрандс је 1977. поново посјетио Румунију, гдје је учествовао у интронизацији новог патријарха румунског Јустина. Од 1980. представници Румунске цркве учествују у званичном свеправославно-католичком дијалогу. У јануару 1987. нови патријарх румунски Теоктист посјетио је Ватикан. Почетком 1990-их, односи између Католичке и Румунске православне цркве наишли су на потешкоће, у��ључујући и због легализације Румунске гркокатоличке цркве. Имовински спорови православаца и гркокатолика довели су оснивања заједничке комисије Румунске православне цркве и румунских гркокатолика 1997. године.[236]
У Румунији се православно-католички дијалог суочава са многим потешкоћама, али су односи почели да се побољшавају. Важан догађај за помирење, било је присуство патријарха Теоктиста на сахрани гркокатоличког митрополита Александра Тодеа. Папа римски Јован Павле II посјетио је Румунију у мају 1999, што је допринијело развоју сарадње Католичке и Румунске православне цркве. Током посјете, папа се састао са патријархом Теоктистом и потписали су заједничку декларацију[237] (у којој су позвали на рјешење сукоба Југославије и НАТО мирним путем).[146] Папа је навео „Румунија је дом, гдје се Исток и Запад сусрећу у природном дијалогу”.[236] Теоктист је 2002. посјетио Ватикан, гдје је потписао заједничку декларацију са Јованом Павлом II.[238] Папа Фрањо је посјетио Румунију 2019,[239] састао се са патријархом Данијелом[240] и позвао православно и католичко становништво Румуније на јединство.[241]
Односи Католичке и Руске православне цркве
[уреди | уреди извор]Послије Другог ватиканског сабора (коме су присуствовали посматрачи Руске православне цркве)[120][242][243] на иницијативу кардинала Јоханеса Вилебрандса и митрополита лењинградско-новгородског Никодима,[244] започет је богословски дијалог Римокатоличке и Руске православне цркве. Први богословски разговори о социјалној доктрини Католичке цркве одржани су на Лењинградској духовној академији 1967. године.[245] Састанци богослова двије цркве постали су редовни и одржавани су у Барију (Италија) 1970, у Загорску (Совјетски Савез) 1973, у Тренту (Италија) 1975, у Одеси (Совјетски Савез) 1980. и у Венецији (Италија) 1987. године.[246] На овим састанцима, стране су разговарале о питањима еклисиологије и постигле заједнички договор о низу тема: католичност цркве, апостолско прејемство[1] и мјесто цркве и појединца хришћанина у савременом свијету. Према ријечима патријарха московског Пимена, ови разговори су допринијели почетку свеправославно-католичког дијалога 1980. године.[124] Тако су од друге половине 1960-их односи Католичке и Руске цркве почели нагло да се развијају. Међусобно зближавање довело је до тога да је Синод Руске цркве признао мјешовите православно-католичке бракове 1967,[245] дозволио је учење светих тајни католицима и старовјерцима ако је то потребно 1969,[120][247] док је делегације Руске цркве посјетила Ватикан 1977. године.[124]
Почетком 1990-их, односи између Руске православне и Католичке цркве били су сложени,[248] заоштравањем религијске ситуације у западној Украјини због легализације црквених структура гркокатолика.[100][249] Од октобра 1989. до јануара 1990, у Лавовској, Ивано-франковској и Тернопољској области Украјине забиљежена су 32 случаја насилног преузимања цркава, као и пријетњи православним свештенослужитељима.[130] Везано за заоштравање религијске ситуације у Украјини, Руска црква је предложила прекид званичног богословског дијалога са Католичком црквом, што су подржале и друге помјесне православне цркве.[100] На састанку представника Руске цркве и Римокатоличке цркве у Даниловом манастиру у Москви 6. јануара 1990, донијета је одлука о стварању четворочлане комисије за рјешавање ситуације.[133][250] Комисије је 7. марта 1990. усвојила „Саопштење Четворостране комисије о рјешавању односа између православаца и католика источног обреда у западној Украјини”, које нису потписали представници Украјинске гркокатоличке цркве. Представници украјинских гркокатолика су одбијање потписивања образложили незадовољством погрдним формулацијама документа упућеног гркокатолицима, као и неизвјесношћу по питању црквене имовине. Након тога, рад комисије је прекинут.[11][251] Међусобни контакти цркава настављени су састанцима 1992. и 1994. у Женеви, на којима су стране изјавиле своју приврженост мирном рјешавању спорних питања и позвале свјетовне власти Украјине да се не мијешају у унутрашње црквене проблеме.[1] Састанци делегација Руске цркве (предвођена митрополитом Кирилом (Гундјајевом)) и делегацијом Римокатоличке цркве (предвођена кардиналом Едуардом Касидијем), посвјећених темама унијатства и католичког прозелитизма на територији Заједнице независних држава одржани су у Москви (1995, 1998. и 1999), у Риму (1996) и у Барију (1997)[252].[1] Сусрет патријарха московског и папе римског планиран је у аустријском Грацу 1997, али до њега никада није дошло.[248][253]
Послије посјете папе римског Јована Павле II Украјини 2001. без званичног позива Украјинске православне цркве и стварању католичких епархија на територији Русије 2002, напетости у односима цркава су настављене.[254] На састанку делегација обје цркве у Женеви 2003, католичка страна је покренула питање стварање патријаршије за гркокатолике на територији Украјине. Одлучено је да се оснује Заједничка радна група за проблематична питања између Католичке цркве и Руске православне цркве 2004,[255] у којој су били представници Московске патријаршије, Папског савјета за унапрјеђење хришћанског јединства и католичких структура у Русији.[1] Ова комисија се бавила најхитнијим проблемима двостраних односа.[100][253] Као дио пријатељских гестова с циљем обнављања свеправославно-католичког дијалога, Католичка црква је Руској цркви 2004. пренијела „ватиканску” икону Казањске Божје мајке .[256][257][258] Одлука о оснивању заједничке радне групе за културну сарадња донијета је 2015. године.[259] У кубанској Хавани је одржан састанак патријарха московског Кирила и папе римског Фрање 2016,[260][261][262] након чега су јерарси потписали заједничку декларацију.[263] Овај сусрет изазвао је опречне реакције, али је допринио развоју односа Руске православне и Римокатоличке цркве. У тексту декларације истраживачи примјећују како традиционална питања класичног екуменизма, питања уједињења (параграфи 8—23, 28), тако и питања сарадње у различитим небогословским сферама.[264]
Односи Католичке и Српске православне цркве
[уреди | уреди извор]Најтежи период у односима Католичке и Српске православне цркве био је Други свјетски рат, током којег су поједини католички јерарси сарађивали са усташким режимом у Независној Држави Хрватској, који је прогонио српско православно становништво.[267] Односи између цркава почели су да се побољшавају током Другог ватиканског сабора. Кардинал Јоханес Вилебрандс је од 1963. до 1969. пет пута посјетио Београд и сусрео се са јерарсима Српске цркве. Патријарх српски Герман се 1985. састао са државним секретаром Ватикана Агостином Казаролијем. На овом састанку усвојена је одлука да се отпочне регионални православно-католички богословски дијалог у Југославији у оквиру заједничке комисије за дијалог између Синода Српске цркве и Конференције католичких епископа Југославије .
Почетком 1990-их, у позадини грађанског рата у Југославији, православно-католички односи у земљи су се погоршали. На засједању Синода Српске цркве у новембру 1991. донијета је одлука о прекиду дијалога са Католичком црквом. Разлози за ову одлуку били су прозелитско дјеловање уније у православној средини, став папе римског Јована Павла II у вези православних цркава, као и изјава загребачког надбискупа кардинала Фрање Кухарића о разлозима избијања рата у Хрватској. Међутим, од избора епископа рашко-призренског Павла за патријарха српског 1990. до његове смрти 2010, упркос друштвено-политичкој кризи и рату у бившој Југославији, Православна и Католичка црква су више пута изразиле са бројним мировним иницијативама. На примјер, у мају и августу 1991. одржана су два сусрета патријарха Павла и кардинала Фрање Кухарића на територији Хрватске, а 10. октобра 1991. папа Јован Павле II послао је поруку патријарху Павлу у којој је констатовао мирне иницијативе патрија и кардинала.[268] Крајем септембра 1992, уз посредовање Конференције европских цркава у Босају (код Женеве), одржан је трећи састанак патријарха Павла и кардинала Кухарића, на којем су стране поново позвале на заустављање рата.[269] Такође, упркос противљењу појединих епископа и мирјана Српске цркве у априлу 1993. два јерарха Српске цркве митрополит црногорско-приморски Амфилохије и епископ бачки Иринеј састали су се са папом Јованом Павлом II и договорили низ питања за успостављање двостране сарадње. Патријарх српски Павла и надбискуп загребачки Кухарић и надбискуп сарајевски Пулић потписали су Сарајевску декларацију 1994, којом су зараћене стране позвале на прекид борбених дејстава. По завршетку рата почео је успостављање православно-католичких односа.
Од 1998. до 2000. у Босни и Херцеговини су се одржавали редовни сусрети православних и католичких архијереја, а патријарх Павле је 1999. посјетио Загреб. Од 1998. настављени су редовни састанци заједничке комисије Синода Српске цркве и католичких бискупа на којима се расправљало о питањима мјешовитих бракова и повратка избјеглица. Важан допринос православно-католичком дијалогу дала је сарадња богословских факултета универзитета у Београду, Загребу и Љубљани. Један од главних проблема у двостраним односима Католичке и Српске православне цркве били су контакти католичке стране са представницима неканонске Македонске православне цркве.[з][266] Односи између цркава одржавају се на парохијском, академском нивоу и у оквиру богословског дијалога Мјешовите богословске комисије, али и даље доживљавају потешкоће због различитих погледа на прошлост.[272][273][274]
Односи Католичке и Грчке православне цркве
[уреди | уреди извор]У контексту усложњавања православно-католичких односа почетком 1990-их, Грчка црква је заузела активну позицију. Синода Грчке цркве је у фебруару 1992. оптужио католике да користе источнокатоличке цркве за ширење у православним земаља, а такође је позвао грчку владу да прекине дипломатске односе са Ватиканом.[275] Папа Јован Павле II је посјетио Грчку 2001. године. Представници јавности, јерарси, монаси и мирјани Грчке цркве протествовали су и позвали грчку владу да откаже посјету понтифика. Током посјете, предстојатељ Грчке цркве архиепископ атински Христодул је истакао да су протести дијела православне пастве тест „чишћења историјског памћења” на које је папа позвао. Јован Павле II затражио је од грчког народа опроштај за поступке крсташа[84] и признао „тежину противрјечности прошлости и садашњости” које се морају превазићи. Након посјете, јерарси су потписали заједничку декларацију у којој су предстојатељи цркава осудили „сваку употребу насиља, прозелитизма и фанатизма у име вјере”, а такође су изразили забринутост због изазова нашег времена: друштвене неправде, ратова, тероризма и насиља у свијету.[146][276] Христодул је потписао другу заједничку декларацију са папом Бенедиктом XVI 2006. године.[277] Папа Фрањо је Грчку посјетио 2016. године.[202] У априлу 2016, архиепископ атински Јероним II у избјегличком кампу на Лезбосу, заједно са патријархом константинопољским Вартоломејом и папом римским Фрањом, потписао је још једну заједничку православно-католичку изјаву.[278]
Православно-католички дијалог у Сједињеним Државама
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/78/FEMA_-_21080_-_Photograph_by_Greg_Henshall_taken_on_01-07-2006_in_Louisiana.jpg/220px-FEMA_-_21080_-_Photograph_by_Greg_Henshall_taken_on_01-07-2006_in_Louisiana.jpg)
Православно-католички дијалог у Сједињеним Државама у оквиру Сјеверноамеричких православно-католичких богословских консултација започет је 1965. године. У консултацијама са католичке стране учествују представници Конференције католичких бискупа Сједињених Држава, а са православне стране представници Скупштине канонских православних епископа Сјеверне и Централне Америке. У саставу Скупштине канонских православних епископа, а који су учествовали у дијалогу са православне стране, делегирани су представници константинопољске Албанске православне епархије у Америци, Архиепископије америчке, Украјинске православне цркве у Сједињеним Државама, Америчке карпаторусинске православне епархије, антиохијске Архиепископије сјеверноамеричке, бугарске Епархије у Сједињеним Државама, Канади и Аустралији, грузинске Епархије сјеверноамеричке, Православне цркве у Америци, румунске Митрополије двије Америке и Српске православне цркве у Сјеверној и Јужној Америци. Консултације су одржале значајан број састанака и разговарале о широком спектру питања: од биоетике до еклисиолошких питања. Најзначајније са богословске тачке гледишта биле су заједничке изјаве из 1999. (о светим тајнама)[279] и 2003. (о проблему Филиокве).[280] Поред општих изјава о различитим богословским темама, консултацијама су коментарисане заједничке изјаве Мјешовите богословске комисије (Минхен 1982,[281] Бари 1987,[282] Нови Валам 1988,[283] Баламанд 1993.[284] и Равена 2007[285]).[286] Консултативни састанци се одражавају два пута годишње.[287] Такође, православно-католички дијалог у Сједињеним Државама води се у оквиру Заједничког комитета православних и католичких епископа. Састанци комитета одржавају се годишње. Рад комитета почео је 1981. и обухвата углавном питања пастирског карактера.[288]
Посљедице
[уреди | уреди извор]Анализа богословског аспекта дијалога
[уреди | уреди извор]Карактеристика богословских дискусија
[уреди | уреди извор]Основне богословске разлике између православаца и католика о којима се расправљало на Фирентинском сабору биле су: однос према поимању првенства папе, Филиокве, употреба квасног и бесквасног хљеба у евхаристији и католичко учење о чистилишту.[119][289] Углавном, дуже вријеме су првенство папе и Филиокве били главне догматске разлике Католичке и Православне цркве.[290] Папа Пије IX је булом „Ineffabilis Deus” 1854. прогласи догмат о безгрјешном зачећу Дјевице Марије,[291][292][293] а Први ватикански сабор (1869—1870) традиционалном је учењу о првенству папе додао је догмат о вјероучитељској непогрјешивости Римског понтифика.[294][295][296] На почетку званичног богословског дијалога одлучено је да се расправа започне питањима у којима стране имају много више заједничког од разних контроверзних питања.[119][258] Тачније, Католичка црква је признала апостолско прејемство у Православној цркви,[297] а такође је позитивно оцијенила поштовање икона, поштовање Богородице, светаца, однос према светој тајни евхаристије, литургијске и монашке традиције православаца.[298][и] Главни циљ комисије био је да утврди да ли има основа за потпуну обнову евхаристијског општења.[298][84]
Од првих засједања, разговори су били усредсређени на еклисиолошке аспекте.[84] У првој етапи дијалога (прва четири засједања) Мјешовита комисија могла је да изда заједничка документа која указују на дубок степен заједничког разумијевања питања вјере, светих тајни и Цркве:[109] „Тајна Цркве и Евхаристије у свјетлости Тајне Свете Тројице” (Минхен 1982),[125] „Вјера, свете тајне и јединство Цркве” (Бари 1987),[126] „Света тајна свештенства у светотајинској структури Цркве са посебним освртом на важност апостолског прејемства за освештавање и јединство народа Божјег” (Нови Валам 1988).[127] Стране су се сложиле да постоји само једна Црква, а разлике у богословским формулација могу бити посљедица историјских околности. Истраживачи су примјетили огромну улогу Минхенског документа из 1982. за даљи развој дијалога, јер су први пут послије дужег времена католички и православни богослови издали заједнички документ који изражава „заједничку вјеру”.[300][301] Како су истраживачи примјетили, у текстовима заједничких саопштења, стране су се трудиле да не користе изразе карактеристичне само за једну конфесију,[300] а такође су настојале да избјегну „спорне формулације”.[84] Једно од најхитнијих богословских питања у историји православно-католичких односа, Филиокве, током дијалог је изгубило на важности[302] и није имало исти значај као питање признања васељенске власти папе римског.[303] У тексту Минхенског документа стране су, позивајући се на Нови завјет (Јн. 15:26) признале, да Свети дух исходи од Оца, као јединствени извор у Тројици.[125][304] Поред тога, у појашњењу „Les traditions grecque et latine concernant la procession du Saint-Esprit”[305][306][307] из 1995. Папски савјет за унапрјеђење хришћанског јединства признао је као законито уклањање Филиокве из литургијске традиције, не само источнокатоличких цркава, него и у латинском обреду.[34] У декларацији „Dominus Iesus” Конгрегације за доктрину вјере из 2000,[308] Симбол вјере је објављен без Филиокве, а ово одбацивање је такође више пута исказао Јован Павле II на богослужењима.[34] Стране су такође констатовале заједничко поимање свештенства и апостолског прејемства.[84] Из недостатка текстова заједничких саопштења, истраживачи су истакли: њихов тешко разумљив језик,[300] ријетку употребу цитата из Светог писама и повећану пажњу евхаристије у поређењу са другим светим тајнама када се расправља о светотајинским питањима.[282]
Светотајинске теме разматране су од 1984. до 1987. и свеле су се на расправу о светим тајнама. По овом питању, стране су се сложиле да „вјера живи, преноси и исповиједа” у светим тајнама, а за учешће у заједничким светим тајнама неопходна је заједничка вјера, разлике у давању светих тајни су одређене традицијом, а средишње мјесто међу светим тајнама заузима евхаристија.[84] Током ових расправа, стране су показале заједничко разумјевање стварног присуства тијела Христовог у хљебу и вину евхаристије.[125][281][ј] Од 1990. до 2000, на иницијативу православне стране, тема рада Мјешовите комисије био је проблем унијатства, чије расправе су чиниле другу фазу дијалога.[300] Расправа о теми уније на осмом засједању у Сједињеним Државама (2000), која се практично завршила без резултата, довела је до кризе дијалога и обуставе рада Мјешовите комисије.[162] Након кризе дијалога и његовог настанка 2006, стране су почеле да разговарају о проблемима еклисиологије и улози епископа Рима у Цркви.[1] Расправе на ову тему добиле су противрјечан карактер, што је резултирало прилично дугом расправом.[311] Крајем 2010-их, овај проблем је остао главна тема рада Мјешовите богословске комисије.[186][187]
Проблематична питања православно-католичког дијалога
[уреди | уреди извор]Међу главни аспектима о којима се разговарало током званичног православно-католичког дијалога, посебно мјесто заузело је питање односа страна према првенству римског епископа у Васељенској цркви.[312][154][313][314][315][316][317] Према ријечима копредсједавајућег Мјешовите богословске комисије са православне стране, архиепископа аустралијског Константинопољске патријаршије Стилијана, а такође и предсједавајућег Папског савјета за унапрјеђење хришћанског јединства кардинала Валтера Каспера,[318] тема непогрешивости и првенства римског папе постала је главно питање дијалога.[319] Католицизам тврди да римски епископ има пуну и непосредну јурисдикциону власт над цијелом Црквом.[320] Католички богослови виде легитимност првенства „Петровог насљедника” на основу јевађељског теста о ријечима Исуса Христа упућених апостолу Петру (Мт. 16:18—19).[34] Римска црква је од раних времена почела да се повезује са апостолом Петром (од 3. вијека) и да развија учење о његовом посебном статусу међу апостолима, а самим тим и о посебном статусу римског епископа.[321] Други ватикански сабор, развијајући католичко богословље, потврдио је тврдњу о божанском праву на првенство и на посебан вјероучитељски ауторитет папе.[84][322][к] При томе 1995. у енциклици „Ut Unum Sint” Јован Павле II је позвао хришћанске конфесије на богословску расправу о теми првенства римског понтифика.[109][325][326][327] Католици су посебно признали да је „форма, коју првенство сада има у Католичкој цркви, неприхватљива за све друге цркве”.[84] Ова папина иницијатива наишла је на позитиван пријем, посебно међу протестантима, јер је указивала да је Света столица спремна на флексибилност по овом питању.[109][301] Ипак, званичници Католичке цркве наставили су да бране традиционално католичко схватање овог питања у духу Првог ватиканског сабора. Папски савјет за унапрјеђење хришћанског јединства је 2001. издао документ „Петрово служење” у којем се наводи: „Католичка црква сматра да је првенство Рима успостављено божанским правом и да као такав припада основној и непромјенљивој структури Цркве.”[84] Православна страна не прихвата претензије папске катедре на апсолутну власт[328][329] и првенство схвата искључиво као primus inter pares („први међу једнакима”).[330][331][3][332] У јеванђелском тексту (Јн. 21:17), на који се католички богослови позивају да би оправдали посебан статус апостола Петра, православни виде као поново успостављање Петра у апостолству, од којег је отпао након троструког одрицања, а не као давање посебне власти њему.[333][334] Поред православно-католичког спора о овој теми, током дијалога појавила се противрјечност у ставовима Константинопољске и Московске патријаршије по питању учења о првенству.[335][336][337]
Друго проблематично питање у оквиру богословске питање било је унијатство.[338][339] Католичка страна је назвала религијске факторе главним разлозима унијатства, док је православна као основу успјеха уније истакла политичке факторе.[340] Копредсједавајући богословске комисије на католичкој страни, кардинал Едвард Касиди, назвао је унијатство „језгром” православно-католичког дијалога.[319] Несугласице међу страна по питању односа према унији изазвале су слабљење интензитета дијалога од 1990. до 2000. године. Као што показује искуство из интервјуа, ово питање захтјева даље проучавање и расправе богослова обје Цркве. Основа за даље начине тражења консензуса по овом питању може бити изјава са шестог засједања Мјешовите комисије у Фрајзингу (1990),[3] у којој су се стране сложиле да је „унија као метод, тамо гдје примијењена, није служила циљевима зближавања Цркава. Напротив, изазвала је нове подјеле. Тако створена ситуација била је повод за сукобе и недаће, које су се урезале у историјско памћење обје Цркве. Осим тога, еклисиолошки мотиви нас подстичу да тражимо друге путеве”.[1] Упркос споразумима о унији у Фрајзингу и Баламанду, папе Јован Павле II и Бенедикт XVI више пута су изражавали подршку унији као средству црквеног јединства.[341] Друго проблематично питање је разлика у ставовима аутокефалних помјесних православних цркава по многим питањима дијалога.[311][л] Римокатоличка црква нашироко користи праксу „тумачења” докумената усвојених у оквиру дијалога, уз помоћ папских енциклика, указа и става званичних органа Католичке цркве.[342] Примјер за то је био када су чланови Конгрегације за докtрину вјере Католичке цркве кардинал Јозеф Рацингер и надбискуп Тацизио Бентоне 2000. направили документ који је разјаснио термин „сестринске Цркве”. У овом образложењу свештенослужитељи су примјетили: „Примјена таквог израза у односу на Католичку цркву и Православну цркву у цјелини (или на једну, посебно узету помјесну православну цркву) доводи у сумњу постојање Једине Свете Католичанске и Апостолске Цркве, утврђене у Симболу вјере”.[343] Такође, у једном интевјуу, Рацингер је изјавио да је „Католичка црква мајка других хришћанских цркви и да се не може сматрати ’сестром’. Израз ’сестринске Цркве’ се односи на однос између католика, православаца и протестаната”, додајући да се противи „примитивном екуменизму”.[344] Коментаришући потписивање Равенског документа, секретар Конгрегације за доктрину вјере Анђело Амато је 2008. изјавио да је језик текста усвојеног у Равени „ближи православној, него католичкој црквеној традицији”.[345]
Оцјена дијалога
[уреди | уреди извор]Православно-католички дијалог добио је различите оцјене у богословским и црквеним круговима. Највећу подршку дијалогу пружили су Света столица и Константинопољска патријаршија.[346] Екуменистички покрет у цјелини поздравља овај дијалог, али примјећује велики број озбиљних богословских препрјека стварном зближавању Католичке и Православне цркве.[3] Дијалог је виђен као „разговор два савезника”, која бране традиционалне хришћанске вриједности у савременом свијету.[347][154][249][348][349][350] Ипак, јерарси, богослови и мирјани који су учествовали у дијалогу двају цркава, у различитим етапама изражавали су незадовољство уступцима супротној страни и самом чињеницом дијалога.[157][158][159][219][351][352][353] Упркос блиских контактима јерарха и богослова цркава, већина вјерника је скептична према ��онтактима са другом страном.[354][355] Тиме су православци поставили важан услов за дијалог о престанку било каквог прозелитског дјеловања Католичке цркве на канонској територији Православне цркве.[356][357] Заузврат, католички (углавном гркокатолици) представници изразили су незадовољство споразумима о унијатству који су постигнути током овог богословског дијалога.[59][155] Овај богословски дијалог изазвао је активне расправе у Католичкој и Православној цркви. Тако су изјаве Конгрегације за доктрину вјере 2000. о питању употребе термина „сестринске Цркве” изазвале расправе у католичким круговима богословског покрета, који је подржао мишљење кардинала Јозефа Рацингреа, и либерални покрет у савременом католичком богословљу.[324][љ] Неки представници католичке стране оптужили су Руску православну цркву да је ометала дијалог почетком 1990-их,[358] након успостављања католичких бискупија у Русији 2002,[359] послије одбијања да потпише Равне документ 2007.[360] и повлачења из дијалога 2018. године.[183][184]
Позитивне реакције на дијалог
[уреди | уреди извор]![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b4/Te_Deum_Ecum%C3%A9nico_2009.jpg/220px-Te_Deum_Ecum%C3%A9nico_2009.jpg)
Света столица генерално приступа дијалогу са православцима са становишта хришћанског екуменизма, који се развија након Другог ватиканског сабора.[3] Током дијалога, папе римске су више пута истицале да савремени односи са Православном црквом треба да се граде на начелима једнакости и поштовања.[163][361] Током посјете Грчкој 2001, папа Јован Павле II је тражио опроштај за поступке крсташа 1204. године.[84] Од раних 1960-их, након почетка „дијалога љубави”, римски потифици су потписали значајан број заједничких декларација о различитим питањима двостраних односа са јерарсима православних цркви: Павле VI са патријархом константинопољским (1965.[223] и 1967[224]), Јован Павле II са патријархом константинопољским (1979,[225] 1987, 1995, 2002.[233] и 2004[234]), са патријархом румунским (2002),[238] са архиепископом атинским (2001),[276] Бенедикт XVI са патријархом константинопољским (2006),[235] са архиепископом атинским (2006),[277] Фрањо са патријархом московским (2016).[260][261][262] По почетку званичног богословског дијалога, римски понтифици су почели да посјећују земље са већинским православним становништвом. Тако је папа Јован Павле II је посјетио Румунију (1999), Грузију (1999), Грчку (2001), Украјину (2001), Бугарску (2002),[201] папа Бенедикт XVI је посјетио Кипар (2010),[222] а Фрањо Грчку (2016), Грузију (2016), Бугарску (2019), Сјеверну Македонију (2019) и Румунију (2019).[202] Неки католички јерарси и богослови активно су учествовали у развоју православно-католичких односа, користећи искуство дијалога. Елеутерио Фортино, свештеник гркокатоличке Италоалбанске цркве и замјеник секретара Папског савјета за унапрјеђење јединства хришћана, био је активан у развоју дијалога са православним црквама.[362]
Од самог почетка дијалога и током његовог развоја,[363][364] Руска православна црква се залагала за његово одржавање.[124] Руска православна црква је 2000. у документима усвојеним на архијерејском сабору признала Католичку цркву као „цркву у којој се чува апостолско прејемство рукоположења”.[297][365] Највиши јерарси Константинопољске патријаршије у цјелини позитивно гледају на дијалог са Католичком црквом,[366][367][368] а патријарх константинопољски Вартоломеј I имао је бројне личне састанке са папама римским: Јованом Павлом II, Бенедиктом XVI и Фрањом.[230] Након избора Теофила III за патријарха јерусалимског 2005, представници Јерусалимске патријаршије поново су након паузе (од 1989. до 2006) учествовали у дијалогу.[218] Грчка православна црква се 2009. залагала за наставак дијалога са Католичком црквом, уз поштовање канона и декрета васељенских сабора.[369] Кипарска православна црква је, након избора Хризостома II за архиепископа кипарског 2006, почела да активно учествује у богословском дијалогу са Католичком црквом.[370] Хризостом II је 2009. јавно осудио групу монаха, који су се противили одржавању једанаестог засједања Мјешовите богословске комисије у кипарском Пафосу.[221] Папа Бенедикт XVI је посјетио Кипар 2010. године.[222][371] Православни јерарси и богослови су такође настојали да развију дијалог са Католичком црквом. Одређени допринос развоју православно-католичких односа у 20. вијеку дали су Георгије Флоровски,[372] архиепископ бриселски Васислије,[373] митрополит лењинградски и ладожски Никодим[374] и митрополит пергамски Јован.[375]
Негативне реакције на дијалог
[уреди | уреди извор]У Католичкој цркви незадовољство напретком богословског дијалога са Православном црквом исказали су углавном јерарси гркокатоличких цркава.[319][92][122] Апостолски администратор за гркокатолике Румуније епископ клушко-герлски Ђорђе, у писмо папи Јовану Павлу II 1994. критиковао је Баламандску декларацију и одбацио све договоре богословског дијалога са православцима о питању унијатства. У свом писму, епископ је примјетио: „Румунска црква, која је у општењу са Римом, не прихвата ништа из текстова потписаних на Родосу, у Фрајзингу, Аричи и Баламанду, и проглашава неважећим потписе стављене испод ових текстова”. Предстојатељ украјинских гркокатолика архиепископ Мирослав је такође критиковао дијалог.[122] Углавном, представници Украјинске гркокатоличке цркве били су незадовољни формулацијом о унијатству у документима заједничког дијалога.[376] Истовремено, католици византијско обреда у Румунији и Украјини су враћање својих цркава из имовине православних цркава сматрали обнављањем правде и били су незадовољни поступцима Ватикана, који је, по њиховом мишљењу, недовољно досљедно бранио интересе гркокатолика и наставио дијалог са православцима по „сваку цијену”.[12][358] Епископ чикашки Венедикт Украјинске гркокатоличке цкве је 2016. изјавио: „екуменски сусрети не дају резултате, а унија постоји 400 година и за то вријеме нико није предложио други модел јединства”.[69]
Помјесне православне цркве, у различитим етапама званичног богословског дијалога, критиковале су усвојена документа у оквиру богословских дискусија са католицима. Представници Грчке цркве су 1980. одбили да учествују у дијалогу због присуства представника источнокатоличких цркава у Мјешовитој богословској комисији.[119] Грчка црква је осудила Баламандску декларацију 1994,[161] а 2007. је критиковала еклисиолошке одредбе и документе усвојене у оквиру дијалога.[377] Синод Грузинске цркве је 8. октобра 1998. Баламандски споразум назвао „неприхватљивим”.[212] Због заоштравања религијске ситуације у Украјини почетком 1990-их, Руска православна црква је предложила обуставу богословског дијалога са католицима,[1] а у јулу 2002. Синод Руске цркве је осудио Католичку цркву „због прозелитизма, који представља озбиљну препреку нормализацији православно-католичких односа”.[10] Помјесне православне цркве подржале су Руску цркву по „унијатском” питању,[378] а Српска црква и по питању успостављања католичких епархија у Русији.[379] Патријарх Алексије II је 2008. изјавио: „Баламандски документ никада није постао препрека за католике да наметну унију и наставе ширење на исток”.[380] Католички јерарси, кардинали Валтер Каспер и Жан-Луи Торан, примјетили су неоснованост оптужби за прозелитизам против Православне цркве у вези са успостављањем католичких епархија у Русији 2002. године.[359] Јерусалимска патријаршија није фактички учествовала у дијалогу од 1989. до 2006,[218] а патријарх јерусалимски Диодор се 1992. успротивио наставку богословског дијалога са католицима.[219] Бугарска православна црква је 2009. одлучила да прекине учешће у званичном дијалогу са католицима.[205] Скептичне оцјене о екуменским дјелатностима изнијели су и јерарси других помјесних. На примјер, коментаре на документе Свеправославног сабора 2016. који дефинишу односе са Католичком црквом дали су представници Антиохијске, Грузинске и Српске цркве.[381] Православно-католички дијалог критиковали су Света Гора,[319][382] грчки,[151][158][160][383][384][385][386] руски,[387][388] кипарски[222][371] и српски[389] јерарси, монаси, богослови и медији.[349]
Напомене
[уреди | уреди извор]- ^ Богословски дијалог у хришћанству јесте двострани или вишестрани сусрети представника хришћанских конфесија с циљем приближавања кроз анализу вјероучења цркава учесница у дијалогу.[1][2]
- ^ Везано за легализацију гркокатоличких цркава у Словачкој,[9] Румунији и Украјини почетком деведесетих година, имовински спорови између католика и православаца око власништва над црквама довели су до повећања напетости у православно-католичким односима.[10][11][12]
- ^ Од 4. до 8. вијека, Римске и Константинопољске катедре биле су у међусобном расколу укупно 203 године:
- По питању Атанасија Великог и аријанства, од Сардичког сабора 343. до патријаршије Јована Златоустог (398) — укупно 55 година;
- По питању осуде Јована Златоустог (404—415) — 11 година;
- Акакијев раскол (484—519) — 35 година;
- Монотелитски раскол (640—681) — 41 година;
- По питању иконоборства (726—787) — 61 година.[23]
- ^ Католици не признају одлуке о ликвидацији уније гркокатоличких структура са Римом.[82][83] Папа римски Јован Павле II признао је законитост Брестовске уније и подржао обнову Украјинске гркокатоличке цркве (УГКЦ).[84] Папа римски Бенедикт XVI је 2006. Лавовски сабор из 1946, којим је одлучен раскид с Ватиканом и поново сједињење с Православном црквом, означио као „лажни сабор”.[85] Поглавар украјинских гркокатолика Свјатослав изјавио је 2014. да УГКЦ подржава осуду метода уније, „пошто Лавовски псеудосабор 1946. смарамо управо таквим актом унијатства, усљед којег је наша Црква насилно ликвидирана и присаједињена Московској патријаршији.”[86]
- ^ За вријеме владавине византијског цара Алексија I Комнина (1081—1118),[40] по почетку крсташких похода, односи између Латинске и Византијске цркве су се побољшали. У 15. вијеку, прије почетка Ферарско-фирентинског сабора, Грци и Латини су признали једни друге као Цркве.[101][52] Такође, упркос одлуци православних патријарха 1755, Руска црква је наставила да прима новопреобраћене католике кроз покајање.[95]
- ^ Енциклика папе Лава XIII „Orientalium dignitas” објављена је 1894, којом је успостављена забрана латинизације обреда источних католика, заштићена њихова црквена традиција,[105] а такође је проширена јурисдикција мелкитског патријарха на цјелокупну територију Османског царства.[98][106]
- ^ У изради декларације нису учествовали представници Јерусалимска патријаршије, Српске православне цркве, Бугарске православне цркве, Грузинске православне цркве, Грчке православне цркве и Православне цркве чешких земаља и Словачке.[1][151]
- ^ Интеркомунион — заједно учешће у евхаристији предсавника различитих хришћанских конфесија.[197]
- ^ На литургији у Саборном храму Светог Климента Охридског у Скопљу 24. маја 2022. патријарх српски Порфирије је саопштио да је Свети архијерејски сабор Српске православне цркве једногласно одлучио да призна аутокефалност Македонске православне цркве — Охридске архиепископије.[270] Томос о аутокефалности је добила од патријарха српског Порфирија у Београду 5. јуна 2022. године.[271]
- ^ Упркос томе што неке помјесне православне цркве признају апостолско прејемство и свете тајне Католичке цркве, не постоји јединствено гледиште о јерархији и валидности католичких светих тајни у Православној цркви.[299]
- ^ У Вустеру у Масачусетсу 13. децембра 1969. Сјеверноамеричка православно-католичка богословска консултације усвојила је заједничку изјаву о евхаристији, у коме су стране изразиле заједничко увјерење да „у евхаристијској трпези, по обећању Христовом, Отац шаље Духа, да освети елементе у тијело и крв Исуса Христа”.[309][310]
- ^ У главом еклисиолошком документу Другог ватиканског сабора „Lumen Gentium”, са освртом на устав „Pastor aeternus” Првог ватиканског сабора, потврђено је учење о успостављању, непрекидности, значењу и смислу светог првенства римског понтифика и његовог непогрешивог учитељства,[323] а папа се именује као „Насљедник Петра, намјесник Христа и видљива Глава цијеле Цркве”.[324]
- ^ Делегација Руске православне цркве је 2007. одбила да потпише заврши документ након интервјуа у Равени због неслагања са ставом представника Константинопољске патријаршије.[171] Делегација Грузинске православне цркве је 2016. у Кјетију изразила неслагање са одређеним параграфима заједничког документа[178].
- ^ Најистакнутији представници тзв. „новог богословља” који су допринијели развоју идеја екуменизма у Римокатоличкој цркви били су Андри де Лубац, Ханс Урс фон Балтазар, Ханс Кинг, Пјер Тејар де Шарден и др.[296]
Референце
[уреди | уреди извор]- ^ а б в г д ђ е ж з и ј к л љ м н њ о п р с т ћ у ф Сперанская Е. С. (2007). „Диалоги богословские Русской православной церкви”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XIV : „Даниил — Димитрий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 608—614. ISBN 978-5-89572-024-0.
- ^ „Отношения Православной Церкви с остальным христианским миром / Официальные документы / Патриархия.ru”. Патриархия.ru (на језику: руски). 28. 1. 2016. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ а б в г д ђ е ж з и ј к л љ Savvatos 2014, стр. 487—488.
- ^ Зуттер 2004, стр. 280—281.
- ^ Kalaitzidis 2014, стр. 135.
- ^ Lefevere, Patricia (1. 10. 1992). „Orthodox – Catholic Ecumenical Developments”. Occasional Papers on Religion in Eastern Europe. 12 (5): 41—49. ISSN 2693-2148. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ „The Purpose of the Meeting Between Pope Francis and Ecumenical Patriarch Bartholomew in Jerusalem – Orthodox-Catholic Theological Dialogue – Apostolic Pilgrimage of Pope Francis and Ecumenical Patriarch Bartholomew to Jerusalem”. apostolicpilgrimage.org (на језику: енглески). Apostolic Pilgrimage to Jerusalem. 25. 5. 2014. Архивирано из оригинала 19. 2. 2021. г. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ Bairactaris 2014, стр. 186.
- ^ Бурега В. В. (2010). „Иоанн”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXIII : „Иннокентий — Иоанн Влах”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 401—402. ISBN 978-5-89572-042-4.
- ^ а б в Dikarev 2014, стр. 763.
- ^ а б в „Украинская Греко-Католическая Церковь. История (конец 80-х годов ХХ века – до наших дней) - РИСУ”. Религиозно-информационная служба Украины (на језику: руски). 16. 11. 2011. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ а б в „Греко-католики Румынии критикуют Ватикан за недостаточно радикальную позицию по отношению к Румынской Православной Церкви”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энциклопедия”. 12. 9. 2003. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ Яроцкий 2016, стр. 119.
- ^ „В Любляне состоялись собеседования представителей Русской Православной Церкви, Сербской Православной Церкви и Римско-Католической Церкви в Словении / Новости / Патриархия.ru”. Патриархия.ru (на језику: руски). 30. 7. 2016. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ „В столице Австрии состоялась конференция, посвященная второй годовщине гаванской встречи Папы Франциска и Патриарха Кирилла / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ „The North American Orthodox-Catholic Theological Consultation Has Released a New Agreed Statement on the Vocation and Mission of the People of God | USCCB”. www.usccb.org (на језику: енглески). 6. 8. 2019. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ „The Joint Committee of Orthodox and Catholic Bishops”. The Joint Committee of Orthodox and Catholic Bishops. Архивирано из оригинала 30. 10. 2020. г. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ „Румынская Православная Церковь развивает диалог с греко-католиками - РИСУ”. Религиозно-информационная служба Украины (на језику: руски). 15. 7. 2011. Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ Сакун, Ольга (5. 3. 2020). „В Москве представлен православно-католический документ - Vatican News”. www.vaticannews.va (на језику: руски). Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ а б Samra, Bishop Nicholas J. (1997). „Healing the Church of Antioch: The Greek-Melkite Initiative”. CNEWA (на језику: енглески). Приступљено 26. 5. 2022.
- ^ Phan 2000, стр. 37.
- ^ а б Cleenewerck 2007, стр. 28—29.
- ^ Волконский 1933, стр. 206.
- ^ Кузенков, Павел (6. 3. 2019). „Раскол церкви: католичество и православие — все самое интересное на ПостНауке”. postnauka.org (на језику: руски). ПостНаука. Приступљено 7. 2. 2024.
- ^ Congar 1959, стр. 73.
- ^ Southern 1990, стр. 67—69.
- ^ а б Харрис 2017, стр. 259—287.
- ^ Козлов & Огицкий 1995, стр. 61.
- ^ Smith 1978, стр. 188.
- ^ Bayer 2004, стр. 209.
- ^ Вопросы теологии 2019, стр. 370.
- ^ а б в Ware, Kallistos. „The Great Schism: The Estrangement of Eastern and Western Christendom”. orthodoxinfo.com. Приступљено 7. 2. 2024.
- ^ Hart, David Bentley (13. 6. 2014). „The Myth of Schism”. Clarion Journal. Приступљено 7. 2. 2024.
- ^ а б в г Е. А. Пилипенко (2013). „Католицизм”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXII : „Катехизис — Киево-Печерская икона „Успение Пресвятой Богородицы“”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 49—84. ISBN 978-5-89572-035-6.
- ^ „Filioque”. Маниковский — Меотида. Большая российская энциклопедия : [в 35 т.]. 2003. стр. 76/. ISBN 978-5-85270-353-8.
- ^ Каспер 2008, стр. 163.
- ^ Финк, Карл-Аугуст (2019). „Евгений IV. Базельский и Ферраро-Флорентийский соборы”. Символ. 2019: 21.
- ^ Кавасила, Нил. О папском первенстве и причинах разногласий в Церквах (на језику: руски). Азбука веры. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Зуттер 2004, стр. 56.
- ^ а б в Вопросы теологии 2019, стр. 372.
- ^ Назарова 1999, стр. 190—201.
- ^ Зуттер 2004, стр. 61.
- ^ Зуттер 2004, стр. 76.
- ^ Е. А. Заболотный (2016). „Лионская уния”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XLI : „Ливаний — Львовский в честь Преображения Господня женский монастырь”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 74—78. ISBN 978-5-89572-021-9.
- ^ Мереминский С. Г. (2008). „Лионские соборы”. Исландия — Канцеляризмы. Большая российская энциклопедия : [в 35 т.]. М.: Большая российская энциклопедия. стр. /. ISBN 978-5-85270-343-9.
- ^ Филонов, В. И. (2015). „Попытки католической церкви преодолеть раскол с православием в период с XII по XIV веков”. Среднерусский вестник общественных наук. 2 (38): 230—236. ISSN 2071-2367. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Жаворонков П. И. (2001). „Андроник II”. Православная энциклопедия (на језику: руски). II : „Алексий, человек Божий — Анфим Анхиальский”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 417—418. ISBN 5-89572-007-2.
- ^ С. А. Яцык (2016). „Лионский II Собор”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XLI : „Ливаний — Львовский в честь Преображения Господня женский монастырь”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 84—86. ISBN 978-5-89572-021-9.
- ^ Пашкин, Н. Г. (2006). „Византийская делегация на Западе в преддверии Ферраро-Флорентийского собора”. Античная древность и средние века. 2006. Вып. 37: к XXI международному конгрессу византинистов (Лондон, 21-26 авг. 2006 г.) (на језику: руски): 355—362. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Козлов & Огицкий 1995, стр. 45.
- ^ Сиропул 2010, стр. 282.
- ^ а б Вопросы теологии 2019, стр. 373.
- ^ Ostroumov, Ivan N. (1861). The History of the Council of Florence. Translated ... by Basil Popoff ... Edited by ... J. M. Neale (на језику: енглески). Joseph Masters. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Сиропул 2010, стр. 14.
- ^ Pogodin, Amvrossy. „St. Mark of Ephesus and the False Union of Florence: Part III from His Life”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ а б Бернацкий М. М. (2015). „Константинопольские соборы”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXVII : „Константин — Корин”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 299—343. ISBN 978-5-89572-045-5.
- ^ Gill 2011, стр. 390.
- ^ Изотов 2018, стр. 66.
- ^ а б в г д ђ е ж з Игорь Выжанов (2005). „Восточные католические церкви”. Православная энциклопедия (на језику: руски). IX : „Владимирская икона Божией Матери — Второе пришествие”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 484—492. ISBN 5-89572-015-3.
- ^ а б в Флоря Б. Н. (2003). „Брестская уния”. Православная энциклопедия (на језику: руски). VI : „Бондаренко — Варфоломей Эдесский”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 238—242. ISBN 5-89572-010-2.
- ^ Максутов, Ивар; Юдин, Алексей (29. 7. 2014). „«Унии практиковались в истории практически всех церквей» — все самое интересное на ПостНауке”. postnauka.org (на језику: руски). ПостНаука. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Зуттер 2004, стр. 150.
- ^ Юрасов М. К., Досталь М. Ю., Дронов М. Ю. (2008). „Закарпатье”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XIX : „Ефесянам послание — Зверев”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 538—547. ISBN 978-5-89572-034-9.
- ^ Зуттер 2004, стр. 178.
- ^ а б Зуттер 2004, стр. 164—165.
- ^ а б Тамборра 2007, стр. 7—8.
- ^ Тамборра 2007, стр. 238.
- ^ а б Зуттер 2004, стр. 240.
- ^ а б в Вільчинський, Орест Дмитро (27. 5. 2016). „"Унія існує вже 400 років і за цей час ніхто так і не запропонував іншу модель єдності", - владика Венедикт”. archives.ugcc.ua (на језику: енглески). Официальный информационный ресурс Украинской Греко-Католической Церкви. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Петрушко, Владислав (10. 3. 2016). „Каноничен ли Львовский собор 1946 года?”. pravoslavie.ru. Православие.Ru. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Кожевников, И. Е.; Письменюк, Илья (12. 3. 2016). „Обязаны ли мы быть врагами? Исторический контекст Совместного заявления Папы Римского Франциска и Святейшего Патриарха Кирилла”. bogoslov.ru (на језику: руски). Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Lefevere, Patricia (1. 11. 1989). „Ecumenical Movement: Best Place for the Orthodox/Uniate Talks”. Occasional Papers on Religion in Eastern Europe. 9 (6). ISSN 2693-2229.
- ^ Шлихта, Наталья (2014). „«Украинский» как «Не-православный», или как греко-католики «Воссоединялись» с Русской православной церковью (1940-1960-е гг. )”. Государство, религия, церковь в России и за рубежом. 4 (32): 208—234. ISSN 2073-7203. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Веденеев, Дмитрий Валерьевич (2019). „Деятельность советских спецслужб по ликвидации греко-католической церкви в Закарпатской Украине”. Вестник Православного Свято-Тихоновского гуманитарного университета. Серия 2: История. История Русской Православной Церкви. 4 (88): 78—97. ISSN 1991-6434. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Зуттер 2004, стр. 263—265.
- ^ Киприанович 2006, стр. 21.
- ^ Тамборра 2007, стр. 71.
- ^ Прот. Алексий Добош (2016). „Львовский собор”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XLII : „Львовский собор — Максим, блаженный, Московский”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 8—14. ISBN 978-5-89572-047-9.
- ^ В. П. Беспалко (2000). „Алба-Юльское национальное церковное собрание 1948 г.”. Православная энциклопедия (на језику: руски). I : „А — Алексий Студит”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 470—471. ISBN 5-89572-006-4.
- ^ Зуттер 2004, стр. 277.
- ^ В. В. Бурега, М. В. Шкаровский (2008). „Елевферий”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XVIII : „Египет древний — Эфес”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 282—287. ISBN 978-5-89572-032-5.
- ^ Прокопов, Владимир (2. 3. 2016). „Львовский псевдособор 1946 года”. archives.ugcc.ua (на језику: енглески). Официальный информационный ресурс Украинской Греко-Католической Церкви. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Бабинский, Анатолий (31. 5. 2016). „Рука, зависшая в воздухе: попытка взаимопонимания УГКЦ с РПЦ в свете переписки по случаю 60-летия Львовского псевдособора 1946 года - РИСУ”. risu.ua (на језику: руски). Религиозно-информационная служба Украины. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ а б в г д ђ е ж з и ј Иоселева, М. А. (2013). „Основные аспекты экуменического диалога римско-католической Церкви с православными Церквями в период понтификата Иоанна Павла II”. Культура. Духовность. Общество (5): 51—60. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ а б Benedictus PP. XVI. (22. 2. 2006). „Letter to Card. Lubomyr Husar, Major Archbishop of Kyiv-Halič”. vatican.va. The Holy See. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ „«Церква Московського патріархату може далеко більше зробити для деескалації насильства в Україні та примирення», – Глава УГКЦ”. archives.ugcc.ua (на језику: енглески). 14. 10. 2014. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Hann & Magocsi 2005, стр. 71—81.
- ^ Маринченко, А. Н. (1. 7. 2014). „Подготовка к ликвидации УГКЦ в 1946 г. и роль в этом процессе РПЦ” (PDF). Науковий вісник Миколаївського національного університету імені В.О. Сухомлинського. Історичні науки, № 3.38 (110): 72—79. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Chadwick 2003, стр. 413—414.
- ^ Hieromonk Auxentios. „The Tragedy of Our Uniate Brothers”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info.
- ^ Tsypin, V. (22. 10. 2015). „The Uniate Factor in the Relationship Between the Orthodox Church and the Vatican”. pravoslavie.ru. Православие.RU. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ а б Иларион (Алфеев) (30. 6. 2014). „Выпады униатов против России и Русской Церкви не содействуют диалогу между нашими Церквами”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru.
- ^ Августин (Маркевич) (2003). „Православие и униатство: сосуществование или противостояние?” (PDF). Православное учение о Церкви: 312—321. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ Ранне, Александр (1990). „Проблема унии и православно-католический диалог”. Христианское чтение (1): 125—135. ISSN 1814-5574. Приступљено 8. 2. 2024.
- ^ а б Вопросы теологии 2019, стр. 377.
- ^ Зуттер 2004, стр. 197.
- ^ Kalaitzidis 2014, стр. 142.
- ^ а б в г Православие и Католичество. От конфронтации к диалогу 2001, стр. 97—101.
- ^ а б Вопросы теологии 2019, стр. 381.
- ^ а б в г Дикарев, А. В. (16. 2. 2010). „Современное состояние отношений между Русской Православной и Римско-Католической Церквами: официальный взгляд, Алексей Дикарев: новость ОВЦС”. mospat.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Зуттер 2004, стр. 81—82.
- ^ Тамборра 2007, стр. 109.
- ^ „Окружное послание Единой, Святой, Соборной и Апостольской Церкви ко всем Православным христианам (1848 г.) - Православная электронная библиотека читать скачать бесплатно”. lib.pravmir.ru. Онлайн библиотека сайта Православие и мир. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ „Encyclical of the Eastern Patriarchs, 1848”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info.
- ^ Зуттер 2004, стр. 311.
- ^ Pope Leo XIII (30. 11. 1894). „Orientalium Dignitas”. papalencyclicals.net (на језику: енглески). Papal Encyclicals. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Hugh-Donovan 2015, стр. 158.
- ^ Крысов А. Г., Тюшагин В. В. (2015). „Лев XIII”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XL : „Лангтон — Ливан”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 283—287. ISBN 978-5-89572-033-2.
- ^ а б в г Kasper, Walter (2003). „The Current Situation in Ecumenical Theology”. Angelicum. 80 (3): 721—732. ISSN 1123-5772. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Православие и Католичество. От конфронтации к диалогу 2001, стр. 153—157.
- ^ Hugh-Donovan 2015, стр. 100—101.
- ^ а б в Православие и Католичество. От конфронтации к диалогу 2001, стр. 201—211.
- ^ Ionita 2014, стр. 118.
- ^ Ливцов, В. А. (2007). „Декреты Второго Ватиканского собора, как документы канонического права, и начало экуменического диалога Римской Католической и Русской Православной Церквей”. Представительная власть. Законодательство, комментарии, проблемы. 1 (74): 18—22. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Филонов, В. И. (2008). „Принятие итогов второго Ватиканского собора и формирование новой нормативной базы католической Церкви в отношении православия, в контексте экуменизма”. Ученые записки Орловского государственного университета. Серия: Гуманитарные и социальные науки (1): 255—258. ISSN 1998-2720. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Roberson, Ronald G. (2010). „The Dialogues of the Catholic Church with the Separated Eastern Churches”. U.S. Catholic Historian. 28 (2): 135—152. ISSN 0735-8318. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Fortino, Eleuterio F. „Roma e Costantinopoli al servizio dell'unità”. christianunity.va. Dicastery for promoting christian unity. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Клеман 2006, стр. 90.
- ^ а б в г Ionita 2014, стр. 462—464.
- ^ а б в г Филонов, Владимир Иванович (2013). „Начало православно-католического диалога и участие в нем Русской православной церкви”. Власть. 9: 114—116. ISSN 2071-5358. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ Нелюбов Б. А. (2002). „Афинагор I”. Православная энциклопедия (на језику: руски). IV : „Афанасий — ru:Бессмертие”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 85—87. ISBN 5-89572-009-9.
- ^ а б в г д „Комментарий Синодальной Богословской комиссии к документам диалога между Русской Православной и Римско-Католической Церквами”. Журнал Московской Патриархии : Ежемесячный журнал. Москва: Издательство Московской Патриархии. 12: 26—28. 1997.
- ^ „The Joint International Commission for Theological Dialogue Between the Roman Catholic Church and the Orthodox Church”. prounione.it. Interconfessional Dialogues · Centro Pro Unione. Приступљено 9. 2. 2024.
- ^ а б в г Буевский, А. С., ур. (1988). Русская православная церковь, 988-1988: очерки истории (на језику: руски). Изд. Московской Патриархии. стр. 97. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ а б в г „The Mystery Of The Church And Of The Eucharist In The Light Of The Mystery Of The Holy Trinity – Ecumenical Patriarchate Permanent Delegation to the World Council of Churches”. ecupatria.org. Permanent delegation to the world council of churches Ecumenical Patriarchate. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ а б „Bari Document | Faith, Sacraments and the Unity of the Church”. christianunity.va. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ а б в „Valamo Document | The Sacrament of Order in the Sacramental Structure of the Church. With Particular Reference to the Importance of Apostolic Succession for the Sanctification and Unity of the People of God”. christianunity.va. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ Казакова, Татьяна Сергеевна (2011). „Православно-католический диалог в конце XX века”. Вестник Волжского университета им. В. Н. Татищева (7): 203—209. ISSN 2076-7919.
- ^ Петрушко, В. И. „II. Начало религиозных конфликтов в галичине на рубеже 1980-90-х годов и возобновление автокефалистского раскола на Украине”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энциклопедия”. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ а б в г д Королева, Л. А.; Королев, А. А.; Мику, Н. В.; Моисеев, И. С. (2015). „Взаимоотношения Русской православной и Римско-Католической церквей в 1980—1990 годы по вопросу униатской церкви”. Современные проблемы науки и образования. 1 (1). Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ Богданов, Владимир (23. 8. 2005). „Униаты рвутся в Киев”. Российская газета (на језику: руски). Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ Иларион (Алфеев) (20. 3. 2011). „Православно-католические отношения: 20 лет после падения Берлинской стены. Выступление митрополита Волоколамского Илариона на IV Международном конгрессе «Место встречи ― Вселенская Церковь»”. Патриархия.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей Московского патриархата.
- ^ а б „Заявление Священного Синода Русской Православной Церкви в связи со складывающейся ситуацией в отношениях с Католической Церковью”. Христианское чтение. 1: 5—9. 1991. ISSN 1814-5574. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ Бойко, Роман (2009). „Особливості греко-католицького підпілля в Україні напередодні легалізації УГКЦ”. Наукові записки [Національного університету Острозька академія]. Сер. : Історичне релігієзнавство (1): 13—24. Приступљено 10. 2. 2024.
- ^ Loya, Joseph (1. 2. 1994). „Interchurch Relations in Post-Perestroika Eastern Europe: A Short History on an Ecumenical Meltdown”. Occasional Papers on Religion in Eastern Europe. 14 (1). ISSN 2693-2229.
- ^ Пашаева Н. М., Назаренко А. В., Флоря Б. Н. (2014). „Галицкая Русь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXIV : „Кипрская православная церковь — Кирион, Вассиан, Агафон и Моисей”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 328—340. ISBN 978-5-89572-039-4.
- ^ а б Пидгайко В. Г. (2016). „Львовская и Галицкая епархия”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XLI : „Ливаний — Львовский в честь Преображения Господня женский монастырь”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 734—749. ISBN 978-5-89572-021-9.
- ^ Петрушко, В. И. (2010). „Папа Иоанн Павел II и украинские униаты”. Ежегодная богословская конференция Православного Свято-Тихоновского гуманитарного университета. 20: 375—377.
- ^ а б Тамборра 2007, стр. 568.
- ^ Митр. Иларион (Алфеев) (2014). „Кирилл, Патриарх Московский и всея Руси”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXIV : „Кипрская православная церковь — Кирион, Вассиан, Агафон и Моисей”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 382—500. ISBN 978-5-89572-039-4.
- ^ Прот. Цыпин В. А., Петрушко В. И. (2001). „Архиерейский собор Русской Православной церкви 25-27 октября 1990 г.”. Православная энциклопедия (на језику: руски). III : „Анфимий — Афанасий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 550—551. ISBN 5-89572-008-0.
- ^ Прот. Цыпин В. А., Петрушко В. И. (2001). „Архиерейский собор Русской Православной церкви 30-31 января 1990 г.”. Православная энциклопедия (на језику: руски). III : „Анфимий — Афанасий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 548—549. ISBN 5-89572-008-0.
- ^ Прот. Боечко В., Петрушко В. И. (2009). „Ивано-Франковская и Коломыйская епархия”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XX : „Зверин в честь Покрова Пресвятой Богородицы женский монастырь — Иверия”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 672—677. ISBN 978-5-89572-036-3.
- ^ „«ПАПА УЕХАЛ, ПРОБЛЕМЫ ОСТАЛИСЬ. Возвращение к пройденному: митрополит Кирилл комментирует итоги поездки Иоанна Павла II на Украину». Интервью митрополита Смоленского и Калининградского Кирилла газете «Солидарность». «Солидарность» №39 (334), октябрь 2001 года”. old.mospat.ru (на језику: руски). Русская Православная Церковь (архив). 29. 10. 2001. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Королева, Л. А.; Мельниченко, О. В. (2012). „Власть, русская православная церковь и Римско-католическая церковь в России (1985—2000 гг. ): к вопросу о взаимоотношениях”. Вестник Красноярского государственного аграрного университета. 2: 222—226. ISSN 1819-4036.
- ^ а б в г Петрушко В. И., Тюшагин В. В. (2010). „Иоанн Павел II”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXIV : „Иоанн Воин — Иоанна Богослова Откровение”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 467—499. ISBN 978-5-89572-044-8.
- ^ „Balamand Document | Uniatism, Method of Union of the Past, and the Present Search for Full Communion”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Зуттер 2004, стр. 202.
- ^ Khomych, Taras (2006). „Eastern Catholic Churches and the Question of 'Uniatism': Problems of the Past, Challenges of the Present and Hopes for the Future”. Louvain Studies. 31 (3—4): 214—237. doi:10.2143/LS.31.3.2028184. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Fortino, Mons. Eleuterio F. (11. 4. 2001). „Dialogue With the Orthodox”. ewtn.com (на језику: енглески). EWTN Global Catholic Television Network. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б в „Letter to the Ecumenical Patriarch Concerning the Balamand Agreement”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Иеромонах Иоанн (Гуайта) (2010). „Апостольская конституция Бенедикта XVI —”. Церковь и Время. 4 (53): 33—51. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Максимов, А. С. (2006). Миссия католической церкви в XX веке. XVI Ежегодная богословская конференция 2006 года.
- ^ а б в „Православно-католические отношения на современном этапе: новость ОВЦС”. mospat.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. 1. 11. 2010. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „Наслідки зустрічі Папи і Кирила”. day.kyiv.ua (на језику: украјински). 15. 2. 2014. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Erickson, John H. (7. 4. 2000). „A Retreat from Ecumenism in Post-Communist Russia and Eastern Europe?” (PDF). Harriman Institute Columbia University: 1—10. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б The Balamand Union: A Victory of Vatican Diplomacy (PDF). St. Gregory Palamas Monastery Etna, CA: Center for traditionalist orthodox studies. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б в Bishop Auxentios of Photiki. „"Balamand Explained": First Betrayal, Now Deception”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „Papism, the Hagiorite Fathers, and the Aftermath of the “Balamand Union”1” (PDF). Hagios Kyprianos. 258: 211—215. 1994. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б Romanides, Fr. John. „A Critique of the Balamand Agreement”. orthodoxinfo.com. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „Экуменическое движение. Хронология. 1991—1998 гг.”. Portal-credo.ru. Архивирано из оригинала 31. 10. 2020. г. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „2000 Plenary Session”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „2005 Address of Benedict XVI to members of the Coordinating Committee”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Девятое заседание Смешанной комиссии по богословскому диалогу между Православной Церковью и Католической Церковью в Белграде” (на језику: руски). Патриархия.ru. 27. 9. 2006. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Ravenna Document | Ecclesiological and Canonical Consequences of the Sacramental Nature of the Church. Ecclesial Communion, Conciliarity and Authority”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Епископ Иларион заявил протест кардиналу Касперу в связи с процедурой ведения православно-католического диалога / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 25. 9. 2006. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Епископ Иларион: «Без Русской Церкви будет трудно сохранять впечатление, что в диалоге участвует полнота Православной Церкви» / Интервью / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 16. 11. 2007. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Позиция Московского Патриархата по вопросу о первенстве во Вселенской Церкви / Официальные документы / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 26. 12. 2013. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Примат и соборность с православной точки зрения: новость ОВЦС”. Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. (на језику: руски). 9. 11. 2014. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Russian delegates walk out of talks with Vatican over dispute with another Orthodox church”. wwrn.org. WWRN – World-wide Religious News. 11. 10. 2017. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „Делегация Московского Патриархата покинула заседание Смешанной комиссии по православно-католическому диалогу / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 10. 10. 2007. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „2009 Plenary Session”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „2010 Plenary Session”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Завершила работу XIII пленарная сессия Смешанной комиссии по богословскому диалогу между Православной и Римско-Католической Церквами: новость ОВЦС”. mospat.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. 23. 9. 2014. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „2014 Plenary Session”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „2016 Plenary Session”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „2016 Chieti Document”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „Завершилась работа XIV пленарной сессии Смешанной комиссии по богословскому диалогу между Православной Церковью и Римско-Католической Церковью / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 22. 9. 2016. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Координационный комитет православно-католического диалога сформулировал новые темы для дальнейшей работы: новость ОВЦС”. mospat.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. 9. 9. 2017. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Священный Синод Русской Православной Церкви признал невозможным дальнейшее пребывание в евхаристическом общении с Константинопольским Патриархатом / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 15. 10. 2018. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Нарада координаційного комітету Міжнародної змішаної комісії з православно-католицького діалогу відбулася без РПЦ - РІСУ”. Релігійно-інформаційна служба України (на језику: украјински). 20. 11. 2018. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „РПЦ выходит из Международной комиссии по богословскому диалогу между Римско-Католической и Православными Церквами”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энц��клопедия”. 23. 10. 2018. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б Duncan, Robert (13. 5. 2019). „New Orthodox schism stalls ecumenical dialogue, Vatican official says”. Crux (на језику: енглески). Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б Allen Jr., John L. (20. 10. 2018). „Moscow’s veto on Catholic/Orthodox dialogue may be slipping away”. Crux (на језику: енглески). Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Khulap, Vladimir (2019). „In a difficult search for mutual understanding”. Issues of Theology. 1 (3): 348—351. doi:10.21638/spbu28.2019.304.
- ^ а б „Coordinating Committee Meeting Bose (Italy), 13-17 November 2018”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ а б „2019 Joint Coordinating Committee (Bose, Italy)”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Meeting of the Coordinating Committee of the Joint International Commission for Theological Dialogue in Crete – Ecumenical Patriarchate Permanent Delegation to the World Council of Churches”. ecupatria.org. Ecumenical Patriarchate Permanent Delegation to the World Council of Churches. 22. 5. 2022. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „JOINT INTERNATIONAL COMMISSION FOR THE THEOLOGICAL DIALOGUE BETWEEN THE ROMAN CATHOLIC CHURCH AND THE ORTHODOX CHURCH - Οικουμενικό Πατριαρχείο”. ec-patr.org (на језику: грчки). 10. 6. 2023. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Alexandria Document | Synodality and Primacy in the Second Millennium and Today”. christianunity.va. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Чичуров И. С., Панченко К. А., митр. Зимбабвийский, Нелюбов Б. А., Буевский А. С. (2000). „Александрийская православная церковь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). I : „А — Алексий Студит”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 559—594. ISBN 5-89572-006-4.
- ^ „Pope receives Greek Orthodox Patriarch of Alexandria and All Africa”. archivioradiovaticana.va. Vatican Radio. 30. 9. 2013. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „Historic ecumenical prayer in Egypt for peace and unity”. oikoumene.org (на језику: енглески). The World Council of Churches. 30. 4. 2017. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Чичуров И. С., Панченко К. А., Наджим М. Свящ., Фразиер T. Л., Нелюбов Б. А. (2001). „Антиохийская православная церковь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). II : „Алексий, человек Божий — Анфим Анхиальский”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 501—529. ISBN 5-89572-007-2.
- ^ Graham, James K. (9. 12. 2017). „ARCHBISHOP ELIAS ZOGHBY’S VISION OF CHRISTIAN UNITY”. ORTHODOXY IN DIALOGUE (на језику: енглески). Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ „A Call For Unity – the Melkite Synod – Melkite Eparchy of Newton”. melkite.org. Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Сперанская Е. С. (2010). „Интеркоммунион”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXIII : „Иннокентий — Иоанн Влах”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 116—117. ISBN 978-5-89572-042-4.
- ^ Brown, David (12. 12. 2017). „ROME’S RESPONSE TO THE ZOGHBY INITIATIVE”. ORTHODOXY IN DIALOGUE (на језику: енглески). Приступљено 11. 2. 2024.
- ^ Pullella, Philip; Krasimirov, Angel (3. 5. 2019). „Pope on sensitive trip to Orthodox Bulgaria and North Macedonia”. Reuters (на језику: енглески). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ А. Г. Крысов (2013). „Кассиди”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXI : „Каракалла — Катехизация”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 526—528. ISBN 978-5-89572-031-8.
- ^ а б „Apostolic Voyage in Azerbaijan and Bulgaria, 2002 | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ а б в „Apostolic Journey of the Holy Father to Bulgaria and North Macedonia (5-7 May 2019) | Francis”. vatican.va. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ „Apostolic Voyage in Azerbaijan and Bulgaria: Courtesy visit to His Beatitude Patriarch Maxim and to the Holy Synod, Patriarchal Palace, Sofia (May 24, 2002) | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ а б Сакун, Ольга (29. 2. 2020). „Папа передал Болгарской Православной Церкви мощи двух святых - Vatican News”. www.vaticannews.va (на језику: руски). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ а б „Болгарская Православная Церковь отказалась от диалога с представителями Римско-католической Церкви / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). 10. 7. 2009. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ „Во время визита Папы Франциска в Болгарию Болгарская Церковь не будет участвовать в совместных службах или молитвах”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энциклопедия”. 4. 4. 2019. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Brockhaus, Hannah. „Pope Francis in Bulgaria: Catholics and Orthodox are united by 'ecumenism of blood'”. Catholic News Agency (на језику: енглески). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ „Gift of the holy relics of Saint Clement and Potitus”. christianunity.va. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Асатиани К., Патаридзе Л., Абашидзе З., Ломоури Н., Алексидзе З., Кудава Б., Силогава В., Коридзе Т., Тодадзе Х., Вардосанидзе С., Джохадзе Г. (2006). „Грузинская православная церковь. Часть I”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XIII : „Григорий Палама — Даниель-Ропс”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 191—229. ISBN 5-89572-022-6.
- ^ Прокофьева, Катерина (2. 10. 2016). „Папо-римская борьба”. Эхо Кавказа (на језику: руски). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ а б „Илия II”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXII : „Икона — Иннокентий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». 2009. стр. 292—300. ISBN 978-5-89572-040-0.
- ^ а б „The 1998 Synodical Decision of the Orthodox Church of Georgia on the Chambessy and Balamand Agreemen”. orthodoxethos.com (на језику: енглески). Orthodox Ethos. 24. 11. 2016. Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Пипия, Бесик (29. 9. 2016). „Как Папа Римский ночевал в Тбилиси в приюте для бездомных”. Sputnik Грузия (на језику: руски). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Winfield, Nicole; Dzhindzhikhashivili, Misha (1. 10. 2016). „Pope presses Georgian Orthodox agenda despite Mass absence”. AP News (на језику: енглески). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Мищенко, Ольга (1. 10. 2016). „Православная церковь Грузии бойкотировала мессу папы – DW – 1. октобар 2016”. dw.com (на језику: руски). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Ахметели, Нина (2. 10. 2016). „Визит папы римского в Грузию: овации и протесты”. BBC News Русская служба (на језику: руски). Приступљено 13. 2. 2024.
- ^ Ткаченко А. А., Попов И. Н., Панченко К. А., Лисовой Н. Н. (2009). „Иерусалимская православная церковь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXI : „Иверская икона Божией матери — Икиматарий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 446—500. ISBN 978-5-89572-038-7.
- ^ а б в г Ebeid 2014, стр. 348—349.
- ^ а б в „Firm Declarations of Patriarch Diodoros”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ „Common Declaration of Pope Benedict XVI and His Beatitude Chrysostomos II”. christianunity.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Кипрcкая Православная Церковь выступает против прерывания диалога между православием и католичеством / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. 19. 10. 2009. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б в г О. В. Лосева (2014). „Кипрская Православная церковь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXIV : „Кипрская православная церковь — Кирион, Вассиан, Агафон и Моисей”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 8—59. ISBN 978-5-89572-039-4.
- ^ а б „Conclusion of the II Vatican Council: Joint Catholic-Orthodox declaration, approved by Pope Paul VI and Ecumenical Patriarch Athenagoras I of Constantinople (7 December 1965) | Paul VI”. vatican.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Common Declaration of Pope Paul VI and Patriarch Athenagoras I”. christianunity.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Common Declaration of Pope John Paul II and Ecumenical Patriarch Dimitrios”. christianunity.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ „Common Declaration of Pope John Paul II and Ecumenical Patriarch Dimitrios”. christianunity.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ Свящ. Сергий Говорун (2007). „Димитрий I”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XV : „Димитрий — Дополнения к „Актам Историческим“”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 101—102. ISBN 978-5-89572-026-4.
- ^ Изотов 2018, стр. 67.
- ^ а б в Виноградов А. Ю., Захаров Г. Е., Грацианский М. В., Заплатников С. свящ., Луховицкий Л. В., Попов И. Н., Кузенков П. В., Герд Л. А., Ермилов П. диак., Балашов Н. В. прот., Асмус М. В. свящ., Монахов С. А. (2015). „Константинопольская православная церковь”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXXVII : „Константин — Корин”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 193—299. ISBN 978-5-89572-045-5.
- ^ а б „Meetings of Popes and Ecumenical Patriarchs – Apostolic Pilgrimage of Pope Francis and Ecumenical Patriarch Bartholomew to Jerusalem”. apostolicpilgrimage.org. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ „Варфоломей I”. Православная энциклопедия (на језику: руски). VI : „Бондаренко — Варфоломей Эдесский”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». 2003. стр. 717—718. ISBN 5-89572-010-2.
- ^ „Common Declaration of Pope John Paul II and Patriarch Bartholomew”. christianunity.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Common Declarationon Environmental Ethics signed by the Holy Father and the Ecumenical Patriarch His Holiness Bartholomew I (June 10, 2002) | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Common Declaration signed by the Holy Father and the Ecumenical Patriarch His Holiness Bartholomew I (July 1, 2004) | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б „Apostolic Journey to Turkey: Common Declaration by His Holiness Benedict XVI and Patriarch Bartholomew I (November 30, 2006) | BENEDICT XVI”. vatican.va. Приступљено 16. 2. 2024.
- ^ а б Fortino, Eleuterio F. (1. 10. 2003). „Romanian Orthodox and Roman Catholic Churches | EWTN”. EWTN Global Catholic Television Network (на језику: енглески). Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „Common Declaration of Pope John Paul II and Patriarch Teoctist”. christianunity.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ а б „Joint Declaration of Pope John Paul II and Patriarch Teoctist”. christianunity.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ Horowitz, Jason; Gillet, Kit (1. 6. 2019). „Pope Francis Seeks to Mend Open Wounds With Orthodox Church in Romania”. The New York Times. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „Apostolic Journey of the Holy Father to Romania (31 May – 2 June 2019) | Francis”. vatican.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „Папа Франциск в Бухаресте призвал католиков и православных к единству”. RFI (на језику: руски). 1. 6. 2019. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ Крысов А. Г. (2004). „Виллебрандс”. Православная энциклопедия (на језику: руски). VIII : „Вероучение — Владимиро-Волынская епархия”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 484—485. ISBN 5-89572-014-5.
- ^ Дикарев, Алексий (2013). „Наблюдатели Русской Православной Церкви на II Ватиканском соборе: предыстория”. Церковь и Время. 62 (1): 107—137. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ Макеева, Дарья Владимировна (2015). „Деятельность митрополита Ленинградского и Новгородского никодима (Ротова) по установлению диалога РПЦ МПС инославными церквами”. Вестник Свято-Филаретовского института. 13: 122—134. ISSN 2658-7599. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ а б Тамборра 2007, стр. 522.
- ^ „The Diaconal Function of the Church, Especially in the Service of Peace”. christianunity.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „Решения Синодов Русской Православной Церкви 1969 и 1986 гг. о допущении католиков и старообрядцев к Святым Таинствам Православной Церкви”. blagogon.ru. Православный журнал Благодатный огонь. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ а б Бердников, А. А.; Мельниченко, О. В.; Королева, Л. А.; Королев, А. А. (2015). „Эволюция отношений между Русской Православной церковью и Римско-католической церковью во второй половине 1980-х – 1990-х гг.”. Современные научные исследования и инновации (на језику: руски). 6 (2). Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ а б Быкова, Галина Ивановна; Шпаковская, Марина Анатольевна (2012). „Европейский вектор экуменической политики Ватикана в 1990-х 2010-х гг”. Власть. 3: 157—160. ISSN 2071-5358. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „The Situation of Catholics of Eastern Rite in Western Ukraine”. christianunity.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ Черноперов, В. Л. (2019). „Трудный диалог Русской православной церкви и Ватикана при патриархе Алексии II”. Российский университет в неустойчивом мире: глобальные вызовы и национальные ответы: 320—328. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ „Relations between Orthodox and Greek Catholics in Ukraine”. christianunity.va. Приступљено 18. 2. 2024.
- ^ а б Пятаков, Сергей (20. 8. 2017). „История взаимоотношений РПЦ и Римско-католической церкви”. РИА Новости (на језику: руски). Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Петрушко В. И. (2006). „Гузар”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XIII : „Григорий Палама — Даниель-Ропс”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 429—430. ISBN 5-89572-022-6.
- ^ „Святейший Патриарх Алексий: В повестке дня двусторонних отношений с Римско-Католической Церковью остаются проблемы, требующие реального разрешения / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 24. 6. 2008. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Чугреева Н. Н., Зимина Н. П., Плыгун Е. К., Игум. Серафим (Питерский), мон. Мелетия (Панкова), Кочетов Д. Б., Климкова М. А., Игум. Екатерина (Гаева) (2012). „Казанская икона Божией Матери”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XXIX : „К — Каменац”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 197—247. ISBN 978-5-89572-025-7.
- ^ „Сблизит ли икона христиан? – DW – 28. август 2004”. dw.com (на језику: руски). 28. 8. 2004. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б Roberson, Ronald G. „Relations between the Catholic Church and the Orthodox Church – Orthodox-Catholic Theological Dialogue – Apostolic Pilgrimage of Pope Francis and Ecumenical Patriarch Bartholomew to Jerusalem”. www.apostolicpilgrimage.org. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „В Москве прошло очередное заседание Рабочей группы по культурному сотрудничеству между Русской Православной Церковью и Римско-Католической Церковью / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 13. 2. 2019. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б „Historic meeting in Havana between Pope Francis and Patriarch Kirill”. christianunity.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б Букалов, А.; Щербакова, В. (5. 2. 2016). „"Огромное событие": встреча патриарха и понтифика как важная веха в отношениях церквей - ТАСС”. TACC. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б Scammell, R. (5. 2. 2016). „Pope Francis and Russian patriarch to meet in Cuba in historic breakthrough”. Washington Post. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Common Declaration of Pope Francis and Patriarch Kirill”. christianunity.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Шишков, Андрей (2017). „Два экуменизма: консервативные христианские альянсы как новая форма экуменического взаимодействия”. Государство, религия, церковь в России и за рубежом. 1 (35): 269—300. ISSN 2073-7203. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Havranek, Danijela (28. 8. 2015). „Dan kada su Kusonje prepolovljene”. Portal Novosti. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б Николић, Марко (2010). „Актуелни односи Римокатоличке (РКЦ) и Српске православне цркве (СПЦ)”. Зборник Матице српске за друштвене науке (133): 19—37. doi:10.2298/ZMSDN1033019N. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Скурат, Константин Ефимович (1994). „6. Сербская Православная Церковь в XX веке // Глава II. Сербская Православная Церковь”. История Православных Поместных Церквей (на језику: руски). Москва: Русские огни ; АНС. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Lettera al Patriarca della Chiesa Ortodossa Serba, Sua Beatitudine Pavle(10 ottobre 1991) | Giovanni Paolo II”. vatican.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Barišić, Srđan. „Srpska pravoslavna crkva i Jugoslavija”. yuhistorija.com. YU Historija. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Патријарх Порфирије: Господ је Алфа и Омега нашег постојања у историји и у вечности | Српскa Православнa Црквa [Званични сајт]”. www.spc.rs. Приступљено 05. 06. 2022.
- ^ „Патријарх српски Порфирије уручио архиепископу Стефану Томос којим се потврђује аутекефалност Македонске православне цркве - Охридске Архиепископије | Српскa Православнa Црквa [Званични сајт]”. www.spc.rs. Приступљено 05. 06. 2022.
- ^ „Став Српске Православне Цркве о црквеној кризи у Украјини”. arhiva.spc.rs (на језику: српски). Српска Православна Црква. 13. 3. 2019. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Bosnians protest Mass in Sarajevo for Nazi-allied soldiers”. AP News (на језику: енглески). 16. 5. 2020. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Torlo, Maja (1. 11. 2014). „Religion Misused by Serbs and Croats”. Occasional Papers on Religion in Eastern Europe. 34 (5): 12—23. ISSN 2693-2229. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Roberson, Ronald (1. 6. 1998). „The Catholic Church and Reconciliation with the Orthodox in Eastern and Central Europe”. Occasional Papers on Religion in Eastern Europe. 18 (3). ISSN 2693-2229. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б „Jubilee Pilgrimage to Greece, Syria and Malta: Reading of the „Declaration on the Christian Roots of Europe” - Areopagus of Athens (May 4, 2001) | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б „Common declaration by His Holiness Benedict XVI and His Beatitude Christodoulos, Archbishop of Athens and All Greece (December 14, 2006) | BENEDICT XVI”. vatican.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Joint Declaration of Pope Francis, Ecumenical Patriarch Bartholomew and Archbishop Hieronymos”. christianunity.va. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Baptism and „Sacramental Economy” An agreed Statement of the North American Orthodox-CatholicTheological Consultation Saint Vladimir's Orthodox Seminary, June 3, 1999”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 3. 6. 1999. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „The Filioque: a Church-Dividing Issue? An Agreed statement of the North American Orthodox-Catholic Theological Consultation Saint Paul's College, Washington, D.C. October, 2003”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). октобар 2003. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б „A Response to the Joint International Commission for Theological Dialogue between the Orthodox Church and the Roman Catholic Church regarding the Munich Document U.S. Theological Consultation, 1983”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 1983. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ а б „A Response to the Joint International Commission for Theological Dialogue Between the Orthodox Church and the Roman Catholic Church Regarding the Bari Document U.S. Theological Consultation, 1988”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 1988. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „A Joint Reaction by the Orthodox/Roman Catholic Consultation in the U.S.A. to the International Orthodox/Roman Catholic Commission's Text: U.S. Theological Consultation, 1989”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 1989. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „A Response of the Orthodox/Roman Catholic Consultation in the United States to the Joint International Commission for Theological Dialogue between the Orthodox Church and the Roman Catholic Church Regarding the Balamand Document U.S. Theo. Cons., 1994”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 1994. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Response to Ravenna Document”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). 2009. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „Archbishop Elpidophoros of America calls for dialogue between the Roman Catholic and Orthodox Churches”. OrthodoxTimes. 22. 9. 2020. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „An Outline of the Theological Dialogue Between the Orthodox Church and the Roman Catholic Church – Orthodox-Catholic Theological Dialogue – Apostolic Pilgrimage of Pope Francis and Ecumenical Patriarch Bartholomew to Jerusalem”. apostolicpilgrimage.org. Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ „The North American Orthodox-Catholic Theological Consultation”. Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America (на језику: енглески). Приступљено 19. 2. 2024.
- ^ Поспелов, Антон (1. 2. 2017). „Споры о Чистилище на Ферраро-Флорентийском соборе”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ Каспер 2006, стр. 212.
- ^ Тамборра 2007, стр. 226.
- ^ Е. Е. Макаров, А. А. Ткаченко (2008). „Зачатие праведной Анной Пресвятой Богородицы”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XIX : „Ефесянам послание — Зверев”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 713—715. ISBN 978-5-89572-034-9.
- ^ Малков П. Ю., Иванов М. С., Васечко В. Н., Квливидзе Н. В. (2002). „Богородица”. Православная энциклопедия (на језику: руски). V : „Бессонов — Бонвеч”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 486—504. ISBN 5-89572-010-2.
- ^ Тамборра 2007, стр. 283.
- ^ Токарева Е. С. (2004). „Ватиканский I собор”. Православная энциклопедия (на језику: руски). VII : „Варшавская епархия — Веротерпимость”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 286—303. ISBN 5-89572-010-2.
- ^ а б Манзюк, В. И. (2010). „Генезис католической модели экуменизма”. NOMOTHETIKA: Философия. Социология. Право. 13 (14 (85)): 253—256. ISSN 2712-746X. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ а б Емельянов Н. свящ. (2001). „Апостольское преемство”. Православная энциклопедия (на језику: руски). III : „Анфимий — Афанасий”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 129—131. ISBN 5-89572-008-0.
- ^ а б Яроцкий 2016, стр. 115.
- ^ Вопросы теологии 2019, стр. 391.
- ^ а б в г Зуттер 1995, стр. 69—93.
- ^ а б Ларенцакис, Г. (2003). „Проблема экклезиологии в отношениях между православной и неправославными Церквами” (PDF). Православное учение о Церкви (на језику: руски): 298—311. Приступљено 29. 8. 2022.
- ^ Лекция 12: Диалог с Католической и Ориентальными Церквами. на сајту YouTube
- ^ Тамборра 2007, стр. 4.
- ^ Т. Курилец. Экуменическое движение. 7/3. Православно-католический диалог. «Диалог истины». на сајту YouTube
- ^ Православие и Католичество 2005, стр. 511—522.
- ^ Минков, Станислав Сергеевич (20. 2. 2020). „О влиянии православного богословия на Катехизис УГКЦ”. bogoslov.ru (на језику: руски). Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ „Греческая и латинская традиции об исхождении Святого Духа”. christianunity.va. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ „Dominus Iesus”. vatican.va. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ „An agreed statement on the Holy Eucharist”. assemblyofbishops.org (на језику: енглески). Assembly of Canonical Orthodox Bishops of the United States of America. 13. 12. 1969. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ „An Agreed Statement on the Holy Eucharist | USCCB”. www.usccb.org (на језику: енглески). 3. 12. 1969. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ а б „Встреча комиссии по диалогу между православными и католиками не завершилась принятием итогового документа”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. 23. 10. 2009. Приступљено 21. 2. 2024.
- ^ Вопросы теологии 2019, стр. 353.
- ^ Moga, Ioan (25. 11. 2018). „Future Perspectives on Orthodox-Catholic Dialogue on the basis of current documents of the Great and Holy Synod of Crete”. Journal for the Study of Religions and Ideologies (на језику: енглески). 17 (51): 21—37. ISSN 1583-0039. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Шишков, Андрей Владимирович; Кырлежев, Александр Иванович (2019). „Первенство в Церкви: богословие и церковная практика”. Вопросы теологии. 1 (3): 405—426. doi:10.21638/spbu28.2019.306. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Шишков, А. В. (2014). „Первенство в Церкви в богословии митрополита Пергамского Иоанна (Зизиуласа)”. Вестник Русской христианской гуманитарной академии. 15 (1): 32—41. ISSN 1819-2777. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Франтишек, Дворник (14. 4. 2011). „Византия и римское первенство”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ „Митрополит Волоколамский Иларион: Утверждения о «прорыве» в православно-католическом диалоге не соответствуют действительности / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). 28. 9. 2010. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Великанов, Павел (30. 5. 2008). „Интервью кардинала Вальтера Каспера: специально для”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.Ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ а б в г Tsetsis 2014, стр. 324—325.
- ^ Gooley 2010, стр. 233.
- ^ Вопросы теологии 2019, стр. 394.
- ^ Калиниченко Е. В., Пономарёв В. П., Поташинская Н. Н., Пучкин Д. Э., Тюшагин В. В. (2004). „Ватиканский II собор”. Православная энциклопедия (на језику: руски). VII : „Варшавская епархия — Веротерпимость”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 283—286. ISBN 5-89572-010-2.
- ^ Кеттенхофен, Эрих (2013). „Кафедра Петра в первые века. От начала до отделения папства от Византии в VIII в”. Вестник Православного Свято-Тихоновского гуманитарного университета. Серия 1: Богословие. Философия. Религиоведение. 48 (4): 7—29. ISSN 1991-640X. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ а б Суворов, Вадим Геннадьевич (2015). „Развитие католического учения о папском примате во второй половине ХХ века и его оценка в трудах русских православных богословов”. Историческая и социально-образовательная мысль. 7 (7—2): 84—91. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Вопросы теологии 2019, стр. 388.
- ^ Gooley 2010, стр. 3.
- ^ „Ut Unum Sint (25 May 1995) | John Paul II”. vatican.va. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Диакон Владимир Василик (29. 3. 2010). „Русские богословы о проблеме первенства в Церкви. Часть 1”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Яблуновский, Сергий (20. 12. 2016). „Догмат о папском примате в оценке православных богословов второй половины XIX – первой половины XX вв.”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.Ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Garuti 2004, стр. 43.
- ^ Vgenopulos 2013, стр. 59.
- ^ Morris, John (октобар 2017). „An Orthodox Response to the Recent Roman Catholic Declaration on the Nature of the Church”. antiochian.org. Antiochian Orthodox Christian Archdiocese of North America. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Vgenopulos 2013, стр. 60.
- ^ Василий (Кривошеин) (24. 12. 2012). „Догматическое постановление «О Церкви» II-го Ватиканского собора с православной точки зрения”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Бурега, Владимир Викторович (25. 12. 2007). „Дискуссия о проблеме первенства в современном католическом богословии”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Иларион (Алфеев) (25. 11. 2009). „Межхристианские отношения в 1990—2008 годах”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Епископ Венский и Австрийский Иларион (26. 9. 2006). „Ответ епископа Венского и Австрийского Илариона на заявление кардинала Вальтера Каспера / Официальные документы”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Изотов 2018, стр. 70.
- ^ Константинова, Елена (16. 10. 2020). „Униаты помешали экуменическому диалогу с Православной Церковью, - РКЦ”. СПЖ | SPZH (на језику: руски). Архивирано из оригинала 23. 02. 2024. г. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Father Roberson. „New Challenges for Catholic-Orthodox Dialogue”. CNEWA (на језику: енглески). Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Георгий (Капсанис) (21. 9. 2008). „Уния: метод папоцентристского экуменизма”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Savvatos 2014, стр. 489.
- ^ „Note on the expression «Sister Churches», June 30, 2000”. vatican.va. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ Стародубцев, Олег (16. 11. 2006). „Результаты понтификата Иоанна Павла II”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ „Конгрегация вероучения пока не сформулировала официальную позицию в отношении принятого в Равенне заявления Смешанной православно-католической богословской комиссии / Новости / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 11. 3. 2008. Приступљено 23. 2. 2024.
- ^ „Report of Mons. Eleuterio F. Fortino on”. christianunity.va. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ Sokolovski 2014, стр. 23.
- ^ Шаталин, Вадим (11. 11. 2010). „Эксперт: „Между православными и католиками идет процесс сближения” – DW – 11. новембар 2010”. dw.com (на језику: руски). Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ а б „РПЦ и Ватикан: необходимость и трудности диалога”. BBC News Русская служба (на језику: руски). 13. 3. 2013. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „Епископ Иларион призвал создать альянс с католиками… / СОВА”. sova-center.ru (на језику: руски). Сова. 29. 9. 2006. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ архимандрит Георгий. „Равенский документ и первенство Папы”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „A Protest to Patriarch Athenagoras on the Lifting of the Anathemas of 1054”. orthodoxinfo.com. 15. 2. 1965.
- ^ Metropolitan PHILARET (2. 12. 1965). „A Protest to Patriarch Athenagoras on the Lifting of the Anathemas of 1054”. orthodoxinfo.com. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ Reese, Thomas (2. 6. 2017). „Orthodox not interested in reunion with Rome”. National Catholic Reporter (на језику: енглески). Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „3. Orthodox Christians support key church policies, are lukewarm toward reconciling with Roman Catholic Church”. pewresearch.org. Pew Research Center's Religion & Public Life Project. 8. 11. 2017. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „Диалог с Ватиканом возможен только при условии его отказа от прозелитической деятельности / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.ru. 3. 9. 2004. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „«ОТВЕСТВЕННОСТЬ ЗА ЗАМОРАЖИВАНИЕ ПРАВОСЛАВНО-КАТОЛИЧЕСКОКОГО ДИАЛОГА ВСЕЦЕЛО ЛОЖИТСЯ НА ВАТИКАН». Интервью Святейшего Патриарха Московского и всея Руси Алексия II газете «Асахи» (Япония) : Русская Православная Церковь (архив)”. mospat.ru. Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. 30. 5. 2002. Архивирано из оригинала 20. 10. 2020. г. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ а б Pardo, Jesús Simón. „Relaciones entre ortodoxos y católicos”. Catholic.net (на језику: шпански). Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ а б „Уважайте духовные нужды католиков России”. catholic.ru (на језику: руски). 8. 6. 2003. Архивирано из оригинала 4. 11. 2007. г. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „В Ватикане не желают продолжать православно-католический диалог без участия Русской Церкви / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. 16. 11. 2007. Приступљено 24. 2. 2024.
- ^ „Делегация Русской Православной Церкви во главе с митрополитом Волоколамским Иларионом встретилась с Папой Франциском: новость ОВЦС”. Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. (на језику: руски). 30. 5. 2018. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Morelli, Domenico (1. 10. 2010). „In memoria di Mons. Eleuterio Fortino, sacerdote arbёresh”. shqiptariiitalise.com (на језику: италијански). Shqiptari i Italise. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „После встречи с папой Римским митрополит Кирилл выс… / СОВА”. Сова (на језику: руски). 19. 5. 2006. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Липич, Ольга (17. 7. 2006). „Синод РПЦ выступил за развитие диалога с Католической Церковью”. РИА Новости (на језику: руски). Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Основные принципы отношения Русской Православной Церкви к инославию / Официальные документы / Патриархия.ru”. patriarchia.ru (на језику: руски). Патриархия.ru. 7. 6. 2008. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Владимиров, Виктор (14. 9. 2019). „Патриарх Варфоломей: наши Церкви – сёстры - Vatican News”. Vatican News (на језику: руски). Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Диалог с католиками будет продолжаться - митрополит Пергамский Иоанн. Благовест-Инфо”. Благовест инфо. 25. 11. 2009. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Патриарх Варфоломей I заявил о готовности признать почетное первенство епископа Рима / Православие.Ru”. pravoslavie.ru (на језику: руски). Православие.Ru. 26. 11. 2007. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Элладская Церковь выступает за продолжение диалога между православными и католиками — но при определенных условиях”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энциклопедия”. 20. 10. 2009. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Яроцкий 2016, стр. 118.
- ^ а б „Куда поедет папа Бенедикт XVI в 2010 году?”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.Ru. 22. 1. 2010. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Baker & Danckaert 2014, стр. 214.
- ^ Антоний (Ламбрехтс) (27. 11. 2009). „Архиепископ Василий (Кривошеин) и его отношение к Католической Церкви”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.Ru. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Филонов, Владимир Иванович (2018). „Взаимодействие Русской православной и римско-католической церквей в 40-60 годы XX века”. Вестник государственного и муниципального управления (2): 74—79. ISSN 2225-8272. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Asproulis 2014, стр. 254—255.
- ^ Galadza, Peter (27. 5. 2016). „Relations of the Orthodox Church with "Uniates"”. publicorthodoxy.org (на језику: енглески). Public Orthodoxy. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Послание Священного Синода Элладской Православной Церкви митрополиту Пергамскому Иоанну (Зизиуласу), сопредседателю Смешанной комиссии по богословскому диалогу между Православной Церковью и Римско-Католической Церковью”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.Ru. 3. 4. 2008. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Все Православные Церкви негативно оценивают перспективы создания греко-католического патриархата на Украине. : Русская Православная Церковь (архив)”. mospat.ru (на језику: руски). Отдел внешних церковных связей. Московского Патриархата. 16. 2. 2004. Архивирано из оригинала 20. 10. 2020. г. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Сербская Православная Церковь считает действия Ватикана в России”. pravoslavie.ru. Православие.Ru. 12. 3. 2002. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „История отношений между Русской православной и Римско-католической церквями. Досье - ТАСС”. TACC. 11. 2. 2016. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Васенев, Андрей (13. 6. 2016). „Остров православия”. Коммерсантъ (на језику: руски). Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „The Official Statement from Mt. Athos on the Pope's Visit to the Phanar (2006)”. orthodoxinfo.com. Orthodox Info. 30. 12. 2006. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Zissis, Theodore (1990). „Uniatism : A Problem in the Dialogue Between the Orthodox and Roman Catholics”. The Greek Orthodox Theological Review. 35: 21—31. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „Митроп��лит Пирейский Серафим подверг резкой критике деятельность Патриарха Варфоломея”. sedmitza.ru (на језику: руски). Церковно-Научный Центр „Православная Энциклопедия”. 9. 6. 2013. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Иерофей (Влахос). „Диалог между православными и римо-католиками Διάλογος Ὀρθοδόξων καί Ρωμαιοκαθολικῶν Μητροπολίτου Ναυπάκτου καί Ἁγίου Βλασίου Ἱεροθέου”. apologet.spb.ru (на језику: руски). Православный Апологет. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Шилин Г. К. (2009). „Зисис”. Православная энциклопедия (на језику: руски). XX : „Зверин в честь Покрова Пресвятой Богородицы женский монастырь — Иверия”. Москва: Церковно-научный центр «Православная энциклопедия». стр. 184—185. ISBN 978-5-89572-036-3.
- ^ Амелькина, Анна (2005). „Диакон Андрей Кураев: «Католичеству нужны „русские мальчики“»”. Профиль. 13: 28—29. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ „СПГ призывает Алексия II разорвать все отношения с … / СОВА”. sova-center.ru (на језику: руски). Сова. 22. 8. 2005. Приступљено 2. 3. 2024.
- ^ Митрович, Миладин (20. 5. 2008). „Равеннский документ в свете политики Ватикана”. bogoslov.ru (на језику: руски). Богослов.ru. Приступљено 2. 3. 2024.
Литература
[уреди | уреди извор]- Savvatos, Metropolitan Chrysostomos-Georges (2014). „Orthodox dialogue with the Roman Catholic Church”. Ур.: Kalaitzidis, Pantelis; Fitzgerald, Thomas; Hovorun, Cyril. Orthodox Handbook on Ecumenism: Resources for Theological Education (на језику: енглески). 1517 Media. ISBN 978-1-5064-7758-9. Приступљено 26. 5. 2022.
- Kalaitzidis, Pantelis (2014). „Theological, historical, and cultural reasons for anti-ecumenical movements in Eastern Orthodoxy”. Ур.: Kalaitzidis, Pantelis; Fitzgerald, Thomas; Hovorun, Cyril. Orthodox Handbook on Ecumenism: Resources for Theological Education (на језику: енглески). 1517 Media. ISBN 978-1-5064-7758-9. Приступљено 26. 5. 2022.
- Dikarev, Alexei (2014). „Proselytism as an issue for Orthodox engagement in ecumenism”. Ур.: Kalaitzidis, Pantelis; Fitzgerald, Thomas; Hovorun, Cyril. Orthodox Handbook on Ecumenism: Resources for Theological Education (на језику: енглески). 1517 Media. ISBN 978-1-5064-7758-9. Приступљено 26. 5. 2022.
- Bairactaris, Fr. Augoustinos (2014). „Ecumenical Patriarch Bartholomew”. Ур.: Kalaitzidis, Pantelis; Fitzgerald, Thomas; Hovorun, Cyril. Orthodox Handbook on Ecumenism: Resources for Theological Education (на језику: енглески). 1517 Media. ISBN 978-1-5064-7758-9. Приступљено 26. 5. 2022.
- Зуттер, Э. Х. (2004). Христианство востока и запада в поисках зримого проявления единства (на језику: руски). Библейско-богословский институт святого апостола Андрея. ISBN 978-5-89647-065-6. Приступљено 26. 5. 2022.
- Волконский, Александр Михайлович (1933). Католичество и Священное предание Востока (на језику: руски). Париж. Приступљено 9. 2. 2024.
- Phan, Peter C. (2000). The Gift of the Church: A Textbook Ecclesiology in Honor of Patrick Granfield, O.S.B. (на језику: енглески). Collegeville, Minn: Liturgical Press. ISBN 978-0-8146-5931-1. Приступљено 9. 2. 2024.
- Cleenewerck, Laurent (2007). His Broken Body: Understanding and Healing the Schism Between the Roman Catholic and Eastern Orthodox Churches (на језику: енглески). Euclid University Press. ISBN 978-0-615-18361-9.
- Congar, Yves (1959). After Nine Hundred Years: The Background of the Schism Between the Eastern and Western Churches (на језику: енглески). Fordham University Press. ISBN 978-0-8232-1857-8. Приступљено 9. 2. 2024.
- Southern, R. W. (1990). Western Society and the Church in the Middle Ages (на језику: енглески). Penguin Publishing Group. ISBN 978-0-14-013755-2.
- Харрис, Джонатан (2017). Византия: История исчезнувшей империи (на језику: руски). Альпина Паблишер. ISBN 978-5-9614-4838-2. Приступљено 9. 2. 2024.
- Козлов, Максим Евгеньевич; Огицкий, Дмитрий Петрович (1995). Православие и западное христианство. Отчий дом.
- Smith, Mahlon H. (1978). And Taking Bread ...: Cerularius and the Azyme Controversy of 1054 (на језику: енглески). Editions Beauchesne. Приступљено 9. 2. 2024.
- Bayer, Axel (2004). Spaltung der Christenheit: das sogenannte Morgenländische Schisma von 1054 (2., unveränderte Auflage изд.). Köln Weimar Wien: Böhlau Verlag. ISBN 3412142042.
- Каспер, Вальтер (2008). Да будут все едино. Призыв к единству сегодня: [пер. с англ.] (на језику: руски). Библейс.-богосл. ин-т святого ап. Андрея. ISBN 978-5-89647-146-2. Приступљено 9. 2. 2024.
- Назарова, Евгения Львовна (1999). „Крестовый поход на Русь 1240 г. (Организация и планы)”. Ур.: Мельникова, Елена Александровна; Джаксон, Татьяна Николаевна. Восточная Европа в исторической ретроспективе: к 80-летию В.Т. Пашуто (на језику: руски). Москва: Языки русской культуры. стр. 190—201. ISBN 978-5-7859-0095-0. Приступљено 9. 2. 2024.
- Сиропул, Сильвестр (2010). Воспоминания о Ферраро-Флорентийском соборе (1438—1439) : В 12 част. (на језику: руски). СПб: «Издательство Олега Абышко»; «Университетская книга — СПб». ISBN 978-5-903525-49-2. Приступљено 12. 1. 2022.
- Gill, Joseph (2011). The Council of Florence (1. paperback, paperback re-issue, Cambridge Univ. Press, 1959 изд.). New York, NY: Univ. Press. ISBN 978-0521176279.
- Тамборра, Анджело (2007). Католическая церковь и русское православие: два века противостояния и диалога (на језику: руски). Библейско-богословский ин-т св. апостола Андрея. ISBN 978-5-89647-132-5. Приступљено 9. 2. 2024.
- Киприанович, Григорий Яковлевич (2006). Исторический очерк православия, католичества и унии в Белоруссии и Литве (на језику: руски). Издательство белорусского Экзархата. ISBN 978-985-6804-19-2. Приступљено 9. 2. 2024.
- Hann, C. M.; Magocsi, Paul R. (2005). Galicia: A Multicultured Land (на језику: енглески). Toronto: University of Toronto Press. ISBN 978-0-8020-3781-7. Приступљено 9. 2. 2024.
- Chadwick, Owen (2003). A History of the Popes, 1830-1914 (на језику: енглески). Oxford University Press. ISBN 978-0-19-926286-1. Приступљено 9. 2. 2024.
- Юдин, Алексей; Доброер, Александр, ур. (2001). Православие и католичество: от конфронтации к диалогу : хрестоматия (на језику: руски). Москва: Библейско-богословский Институт св. апостола Андрея. ISBN 978-5-89647-038-0. Приступљено 9. 2. 2024.
- Hugh-Donovan, Stefanie (2015). Olivier Clément: French Thinker and Theologian of the Eastern Orthodox Church in Dialogue with Western Catholic Thought on Ecclesiology, Theology and the Identity of Europe. London: Heythrop College, University of London. Приступљено 9. 2. 2024.
- Ionita, Fr. Viorel (2014). „Bilateral Theological Dialogues of Orthodox Churches – a General Introduction”. Ур.: Kalaïtzidēs, Pantelēs. Orthodox Handbook on Ecumenism: Resources for Theological Education (на језику: енглески) (1. изд.). Regnum Books International. стр. 457—472. ISBN 978-1-908355-44-7. Приступљено 9. 2. 2024.
- Клеман, Оливье (2006). Рим. Взгляд со стороны. Православное восприятие идеи первенства римского епископа. Скименъ.
- Ebeid, Bishara (2014). „The Patriarchate of Jerusalem and the dialogue with the Roman Catholic Church”. Ур.: Kalaitzidis, Pantelis; Fitzgerald, Thomas; Hovorun, Thomas; Pekridou, Aikaterini; Asproulis, Nikolaos; Liagre, Guy; Werner, Dietrich. Orthodox handbook on ecumenism: resources for theological education: "That they all may be one" (John 17:21) (1. изд.). Oxford: Regnum Books Internat. стр. 348—349. ISBN 9781908355447.
- Каспер, Вальтер (2006). Петрово служение. Диалог католиков и православных. Москва: ББИ. ISBN 9785896471134.
- Юдин, Алексей, ур. (2005). Православие и католичество: от конфронтации к диалогу: хрестоматия (на језику: руски). Москва: Библейс.-богосл. ин-т святого ап. Андрея. ISBN 978-5-89647-105-9. Приступљено 21. 2. 2024.
- Tsetsis, Georges (2014). „Ecumenical Dialogue in the Perspective of the Ecumenical Patriarchate”. Orthodox handbook on ecumenism: resources for theological education: "That they all may be one" (John 17:21) (на језику: енглески). Oxford: Regnum Books Internat. стр. 321—326. ISBN 978-1-908355-44-7.
- Gooley, Anthony John (2010). A Universal Ministry of Unity: Prospects and Problems in Roman Catholic-Orthodox Dialogue (на језику: енглески). Griffith University.
- Garuti, Adriano (2004). „The Primacy and Catholic-Orthodox Dialogue”. The primacy of the Bishop of Rome and the ecumenical dialogue (на језику: енглески). San Francisco, CA: Ignatius Press. стр. 12—86. ISBN 0-89870-879-6.
- Vgenopulos, Maximos (2013). Primacy in the church from Vatican I to Vatican II: an orthodox perspective. DeKalb, Ill: NIU Press. ISBN 9781609090982.
- Sokolovski, Augustin (2014). „Ecumenism of Faith and Ecumenism of History: distorted images of ecumenism in the today’s Orthodox perspective”. Orthodox handbook on ecumenism: resources for theological education: "That they all may be one" (John 17:21) (на језику: енглески). Oxford: Regnum Books Internat. стр. 20—25. ISBN 978-1-908355-44-7.
- Baker, Matthew; Danckaert, Seraphim (2014). „Fr. Georges Florovsky”. Orthodox handbook on ecumenism: resources for theological education: "That they all may be one" (John 17:21) (на језику: енглески). Oxford: Regnum Books Internat. стр. 211—215. ISBN 978-1-908355-44-7.
- Asproulis, Nikolaos (2014). „Metropolitan John Zizioulas of Pergamon”. Orthodox handbook on ecumenism: resources for theological education: "That they all may be one" (John 17:21) (на језику: енглески). Oxford: Regnum Books Internat. стр. 254—257. ISBN 978-1-908355-44-7.
- Зуттер, Эрнст Христофор (1995). „Официальный богословский диалог между Католической и Православной церковью”. Православная община. 5: 69—93. Приступљено 21. 2. 2024.
- Яроцкий, Пётр (2016). „Проблемы межконфессиональных отношений триады Рим-Москва-Константинополь” (PDF). Власть и общество (на језику: руски). 4 (40): 114—133. Архивирано из оригинала (PDF) 5. 6. 2020. г. Приступљено 26. 5. 2022.
- Изотов, Андрей Борисович (2018). „История взаимоотношений Римско-католической и православной церкви: аспекты работы Объединенной международной комиссии по богословскому диалогу”. Христианство на Ближнем Востоке (4): 65—73. ISSN 2587-9316. Приступљено 9. 2. 2024.
- „Служение общению: переосмысление связи между первенством и соборностью. Исследование Совместной православно-католической рабочей группы во имя св. Иринея Лионского”. Вопросы теологии. 1 (3): 352—404. 2019. ISSN 2658-5200. Приступљено 9. 2. 2024.
Спољашње везе
[уреди | уреди извор]- „Joint International Commission for Theological Dialogue Between the Catholic Church and the Orthodox Church (as a whole)”. www.christianunity.va. Приступљено 26. 5. 2022.
- „Roman Catholic Church - The Ecumenical Patriarchate”. patriarchate.org. The Ecumenical Patriarchate. Архивирано из оригинала 10. 8. 2020. г. Приступљено 26. 5. 2022.
- Кононович, Иоанн (8. 2. 2013). „Практическое сотрудничество как часть диалога между православными и католиками”. Minds.by (на језику: руски). Минская духовная семинария. Приступљено 26. 5. 2022.