Стјепан Фунарић
стјепан фунарић | |||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() Стјепан Фунарић Јота | |||||||||||
Лични подаци | |||||||||||
Датум рођења | 7. април 1921. | ||||||||||
Место рођења | Слободница, код Сл. Брода, Краљевина СХС | ||||||||||
Датум смрти | 26. август 1979.58 год.) ( | ||||||||||
Место смрти | Београд, СР Србија, СФР Југославија | ||||||||||
Професија | правник | ||||||||||
Деловање | |||||||||||
Члан КПЈ од | 1940. | ||||||||||
Учешће у ратовима | Народноослободилачка борба | ||||||||||
Служба | НОВ и ПО Југославије Југословенска народна армија 1941 — 1956. | ||||||||||
Чин | пуковник | ||||||||||
Херој | |||||||||||
Народни херој од | 27. новембра 1953. | ||||||||||
Одликовања |
|
Стјепан Фунарић — Јота (Слободница, код Сл. Брода, 7. април 1921 — Београд, 26. август 1979) био је учесник Народноослободилачке борбе, правник, друштвено-политички радник СФР Југославије и народни херој Југославије.
Биографија
[уреди | уреди извор]Рођен је 7. априла 1921. године у Слободници, код Славонског Брода, у радничкој породици. Основну школу завршио је у родном селу, а гимназију у Славонском Броду, 1940. године. У гимназији се повезао са марксистички оријентисаним ђацима. Члан Савеза комунистичке омладине Југославије (СКОЈ) постао је школске године 1935/'36. У Фунарићевој кући тада је била смештена техника Окружног комитета КПХ Славонски Брод. По завршетку гимназије 1940. примљен је у Комунистичку партију Југославије (КПЈ), а на јесен 1940. уписао се на Правни факултет у Загребу.
Пред рат, Фунарић је остао активан у партијском раду у околини Славонског Брода, а посебно у техници Окружног комитета. Учествовао је на Окружној партијској конференцији за Славонски Брод, одржаној 22. јуна 1941. године недалеко од Брода, којој је присуствовао и секретар Централног комитета КПХ, Раде Кончар, а који је дао директиве за даље јачање партијске организације. У извршењу таквих директива, Фунарић је учествовао у првим диверзантским акцијама код Брода, у минирању железничке пруге Загреб–Београд, те нападима на усташке функционере и жандаре у Слободници и Сибињу. Ове акције вршила је тзв. Западна диверзантска група Славонскобродског одреда, формирана у шуми Церовац 5. јуна 1941. године.
Фунарић је једно време до краја 1941. боравио на подручју Ђакова са задатком обнављања рада скојевских организација, стварања народноослободилачких одбора и њиховом повезивању са партизанима и са ОК у Броду. У марту 1942. године, постао је заменик политичког комесара, а у лето исте године и политички комесар Другог славонског одреда. После формирања Прве славонске бригаде, постављен је за секретара Бригадног комитета СКОЈ-а. Са те дужности отишао је децембра 1942. године на Први конгрес Уједињеног савеза антифашистичке омладине Југославије (УСАОЈ) у Бихаћ, где је био представник омладине из Славоније. Тамо је био изабран у Централни одбор УСАОЈ-а.
Након Четврте непријатељске офанзиве и повратка у Славонију у марту 1943. године, Фунарић је неко време водио партијске курсеве на Папуку и Диљ гори. Ускоро је постао руководилац Политодела Осамнаесте славонске бригаде, а од јесени 1943. заменик политичког комесара 25. бродске бригаде. Септембра 1944. отишао је на рад у Политички одел 28. ударне дивизије, дужност на којој је остао све до краја рата.
После рата, био је на разним војним, партијским и другим дужностима. Најпре је био распоређен на рад у Одељење за заштиту народа (ОЗН) за Југославију. Као припадник Озне, тешко је рањен 1. маја 1945. у обрачуну са једном од заосталих четничких група, приликом чега је смртно погођен Ђуро Бошковић.[1] Затим је до 1956. године службовао у служби безбедности у Југословенској народној армији (ЈНА). Демобилисан је у чину пуковника ЈНА. Од 1956. до 1961. године био је на раду у Централном комитету СКЈ. Доцније је био секретар Савезног одбора СУБНОР-а Југославије, савезни народни посланик у Савезној скупштини СФРЈ за Славонски Брод, од 1967. генерални секретар Савезне скупштине, а затим делегат и председник Комисије за избор и именовања у Скупштини СФРЈ.
Умро је 26. августа 1979. године, у Београду. Сахрањен је у Алеји заслужних грађана на Новом гробљу у Београду, али су по жељи Фунарићеве породице, његови посмртни остаци пренесени из Алеје.
Носилац је Партизанске споменице 1941. и више југословенских одликовања, међу којима су — Орден заслуга за народ са златном звездом, Орден братства и јединства са златним венцем, Орден за војне заслуге са великом звездом, Орден за храброст и два Ордена партизанске звезде са пушкама. Орденом народног хероја одликован је 27. новембра 1953. године.
Референце
[уреди | уреди извор]Литература
[уреди | уреди извор]- Југословенски савременици: Ко је ко у Југославији. „Седма сила“, Београд 1957. година.
- Пали непобеђени 1944—1964. Београд: Савезни одбор за прославу двадесете годишњице службе унутрашње безбедности. 1964.
- Народни хероји Југославије. Београд: Младост. 1975.
- Рођени 1921.
- Умрли 1979.
- Брођани (Славонски Брод)
- Хрвати
- Комунисти Хрватске
- Југословенски партизани
- Политички комесари НОВЈ
- Борци Дванаесте славонске бригаде
- Славонија у Народноослободилачкој борби
- Диверзије у Народноослободилачкој борби
- Омладина у Народноослободилачкој борби
- Припадници ОЗНЕ
- Припадници КОС ЈНА
- Пуковници ЈНА
- Посланици Скупштине СФРЈ
- Друштвено-политички радници СФРЈ
- Носиоци Партизанске споменице 1941.
- Народни хероји - Ф