Облога Еретрії
Облога Еретрії | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
Греко-перські війни | |||||||
![]() | |||||||
| |||||||
Сторони | |||||||
Еретрія | Персія | ||||||
Командувачі | |||||||
невідомо |
Датіс, Артаферн II | ||||||
Сили | |||||||
бл. 8 000 чоловік, 40 кораблів |
бл. 20 000—60 000 чоловік, 600 кораблів |
Облога Еретрії (490 до н. е.) — облога і взяття перськими військами грецького міста Еретрії під час походу Датіса і Артаферна до Греції.
Перше перське вторгнення стало відповіддю на участь греків у Іонійському повстанні, коли еретрійці і афіняни послали сили на допомогу містам Іонії, що бажали звільнитися від перського панування. Еретрійцям і афінянам вдалося захопити і спалити Сарди, але потім вони були змушені відступити з великими втратами. Перський цар Дарій I вирішив помститися Афінам і Еретрії.
Після того, як Іонійське повстання було остаточно розгромлено персами в битві при Ладі, Дарій став будувати плани завоювання Греції. У 490 році до н. е. він відправив військово-морські сили під командуванням Датіса і Артаферна в Егейське море, наказавши підпорядкувати Кіклади, а потім провести каральні експедиції проти Афін і Еретрії. Після успішної кампанії в Егейському морі перси підпливли до Евбеї і взяли в облогу Еретрію. Облога тривала шість днів до того часу, як п'ята колона з еретрійської знаті здала місто персам. Місто було розграбоване, а населення поневолене за наказом Дарія. Полонені еретрійці були відправлені до Персії і поселені як колоністи у Кіссії[1].
Після падіння Еретрії перський флот відплив до Афін і кинув якір у Марафонській бухті. Афінська армія рушила проти них і перемогла в знаменитій Марафонській битві, яка поклала кінець першому перському вторгненню.
Основним джерелом інформації про греко-перські війни є праця грецького історика Геродота. Геродот, якого називають «батьком історії»[2], народився в 484 році до н. е. в Галікарнасі в Малій Азії (тоді знаходився під перським пануванням). Приблизно в 440–430 роках до н. е. він написав свою працю «Історія», в якій спробував виявити причини греко-перських воєн, які для нього були відносно недавньою подією (війни закінчилися в 449 році до н. е.)[3]. Підхід Геродота був цілком новий, принаймні в західному суспільстві; він, схоже, відкрив саму «історію» в тому значенні, в якому ми її знаємо[3]. Історик Голланд писав: «Вперше літописець поставив перед собою завдання простежити причини конфлікту»[3].
Деякі наступні історики, незважаючи на те, що йшли по його стопах, критикували Геродота, починаючи з Фукідіда[4][5]. Проте Фукідід вирішив почати свою історію з того місця, де зупинився Геродот (облога Сеста), так як, мабуть, розумів, що «Історія» Геродота була достатньо повною і не потрібно було її переписувати[5]. Плутарх критикував Геродота в своєму есе «Про підступності Геродота», називаючи Геродота «Філобарбар» («Люблячий варварів»)[6]. У Європі в епоху Відродження Геродота в основному оцінювали негативно, але тим не менш його працю багато читали[7]. Але починаючи з XIX століття його репутація поліпшується завдяки археологічним знахідкам, які неодноразово підтверджували його версію подій[8]. У наш час переважає точка зору, що Геродот взагалі виконав чудову роботу у своїй «Історії», але до деяких з його конкретних даних (наприклад, чисельність армії і дати) слід ставитися скептично[8]. Проте деякі історики все ще вважають, що Геродот придумав більшу частину своєї історії[9].
Сицилійський історик Діодор Сицилійський написав у I столітті до н. е. працю «Історична бібліотека», в якій він також описує греко-перські війни, ґрунтуючись на роботі історика Ефора. Він багато в чому згоден з Геродотом[10]. Греко-перські війни також описані, але менш докладно, у інших стародавніх істориків, у тому числі у Плутарха і Ктесія Кнідського, які посилаються на інших авторів, наприклад, на драматурга Есхіла. Археологічні знахідки, наприклад, Зміїна колона, також підтверджують деякі дані Геродота[11].
Причини першого перського вторгнення в Грецію беруть свій початок в Іонійському повстанні, яке є першим етапом греко-перських війн. Проте воно було також результатом довгострокової взаємодії між греками і персами. У 500 році до н. е. Перська імперія була ще відносно молодою і дуже експансіоністською, але повстання в підвладних землях були не так вже й рідкісні[12][13][14]. Перський цар Дарій фактично був узурпатором і довгий час боровся з повсталими[12]. Ще до Іонійського повстання Дарій почав експансію в Європі, підпорядкував Фракію і змусив Македонію вступити в союз з ним. Спроби подальшої експансії в Грецію були неминучими[13]. Проте Іонійське повстання стало прямою загрозою цілісності Перської імперії, а для держав материкової Греції було потенційною загрозою для їх майбутньої стабільності[15][16].
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/ba/Darius-Vase.jpg/200px-Darius-Vase.jpg)
Іонійське повстання почалося з невдалої експедиції проти Наксоса, яка була спільним походом перського сатрапа Артаферна і тирана Мілета Аристагора[17]. Згодом Артаферн вирішив усунути Аристагора від влади, але не встиг це зробити, так як Аристагор зрікся престолу і оголосив про введення в Мілеті демократії[17]. Інші іонійські міста наслідували його приклад (там усунули призначених персами тиранів) і оголосили свої міста демократичними[17][18]. Потім Аристагор звернувся до полісів балканської Греції з проханням про допомогу, але тільки в Афінах і Еретрії погодилися відправити війська[19].
Причини, через які Еретрія надала допомогу іонійцям, до кінця не ясні. Можливо, головною причиною була економічна: Еретрія була торговим містом, а її торгівлі заважало панування персів в Егейському морі[19]. Геродот припускає, що еретрійці підтримували повстанців у подяку за допомогу мілетян у війні проти Халкіди[20].
Афіняни та еретрійці послали флот з 25 трієр у Малу Азію на допомогу повстанцям[21]. Там грецької армії вдалося спалити нижню частину Сард[22]. Але на цьому успіхи закінчилися і на зворотному шляху, коли їх переслідували перські вершники, вони зазнали великих утрат. Незважаючи на те, що їхні дії були безрезультатними, еретрійці та афіняни розгнівали Дарія, тому він вирішив помститися обом містам[23]. У битві при Ладі (494 рік до н. е.) основні сили іонійців були розгромлені перським флотом, а до 493 року до н. е. повстання було повністю придушене[24]. Під час повстання Дарій розширив кордони імперії до островів на сході Егейського моря[25] і Пропонтиди, що не були перськими володіннями до повстання[26]. Після його придушення перси почали планувати, як їм ліквідувати загрозу з боку Греції і покарати Афіни та Еретрію[27].
У 492 році до н. е. Дарій послав експедицію в Грецію під командуванням Мардонія. Мардоній повторно завоював Фракію і змусив Александра I Македонського вступити в союз з Персією, але через загибель флоту експедицію довелося закінчити[28]. У 490 році до н. е. Дарій вирішив відправити флот на чолі з Артаферном (сином сатрапа Лідії) і мідійцем Датісом. Мардоній був поранений в попередній кампанії і впав у немилість. Метою походу було завоювати Кікладські острови, покарати Наксос (який відбив напад персів у 499 році до н. е.), а потім змусити Афіни і Еретрію підкоритися або зруйнувати ці міста[29]. Перси взяли Наксос, а в середині літа підпливли до Евбеї.
Коли еретрійці дізналися, що перси збираються напасти на них, вони звернулися до афінян з проханням надіслати підкріплення[30]. Афіняни відповіли згодою і відправили 4000 афінських колоністів з евбейського міста Халкіди на допомогу еретрійцям[30]. Ці колоністи були поселені в Халкіді після перемоги Афін над Халкідою близько 20 років тому[31]. Однак, коли ці афіняни прибули в Еретрію, один впливовий еретрієць Есхін порадив їм піти[30]. Афіняни послухалися поради Есхіна, «переправилися в Ороп і врятувалися»[32].
Еретрійці не змогли виробити чіткого плану дій; за словами Геродота, «вони закликали на допомогу афінян, але згоди між ними не було». Пропонувалися три різних плани — одні хотіли здатися персам, прагнучи отримати з цього користь, інші хотіли бігти в гори на Евбеї, а треті хотіли битися[30]. Однак, коли перси висадилися на їх території, було прийняте рішення не залишати міста і спробувати витримати облогу[32].
Геродот не наводить даних про чисельність еретрійців. Ймовірно, в обороні міста брала участь більшість громадян міста, але чисельність населення Еретрії невідома.
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7a/Trireme.jpg/250px-Trireme.jpg)
За Геродотом відправлений Дарієм флот складався з 600 трієр[33]. Геродот не наводить даних про чисельність перської армії, лише заявивши, що піхота була «численним і прекрасно спорядженим військом»[33]. Що стосується інших стародавніх джерел, поет Сімонід, ще один сучасник подій, називає кількість у 200 000, в той час як більш пізній письменник, римлянин Корнелій Непот писав про 200 тисяч піхоти і 10 000 вершників, з яких тільки 100 тисяч билися у битві[34], Плутарх[35] і Павсаній[36] називають число 300 тисяч, також як і словник Суда[37]. Платон і Лісій стверджували, що персів було 500 тисяч[38][39], а Юстин — 600 000[40].
Сучасні історики оцінюють чисельність піхоти від 20 000 до 100 000 з консенсусом, можливо, 25 000[41][42][43][44]; чисельність вершників вони визначають як 1000 осіб[41].
Геродот про облогу Еретрії[32] | |
---|---|
Перси ж пристали до берега коло Тамін, Херей та Егілії в Еретрійській області. Оволодівши цими містечками, перси негайно ж стали висаджувати свою кінноту і приготувалися до битви. Еретрійци ж вирішили не виходити з міста і не вступати в бій. Вони дбали тільки про захист свого міста, так як зрештою прийняли рішення не залишати його. Шість днів йшла жорстока сутичка біля стін міста і з обох сторін полягло багато воїнів. На сьомий же день Євфорб, син Алкімаха, і Філагр, син Кінея, — два знатних еретрійських городянина — зрадили і здали місто персам. Перси увійшли в місто, розграбували і спалили храм як відплату за спалене святилище в Сардах, а жителів за велінням Дарія навернули в рабство. | |
Еретрійці обрали стратегію оборони[32]. В будь-якому разі, так як перська армія тільки два рази зазнавала поразки в минулому столітті, а греки боролися з персами поки що безуспішно, це, ймовірно, було розумною стратегією[45]. Так як перси прибули на кораблях, цілком імовірно, що у них було мало облогових машин[46].
Перси пристали до берега в трьох різних місцях, висадилися і попрямували прямо до Еретреї. Потім вони почали облогу міста. Замість того, щоб пасивно оточити місто, перси, схоже, енергійно атакували стіни. Геродот писав, що боротьба була запеклою і обидві сторони зазнали важких втрат. Проте після шести днів боїв два знатних еретрійця Євфорб і Філагр відкрили ворота персам. Перси увійшли в місто, розграбували його, спалили храми і святилища в помсту за спалення Сард. Ті громадяни, які були захоплені в полон, були навернені в рабство за наказом Дарія[32].
Перси пробули у Еретрії кілька днів і попливли до узбережжя Аттики[47]. Вони залишили полонених еретрійців на острові Егілія перед висадкою в Марафонській бухті в Аттиці[47][48]. Наступною метою персів були Афіни. Афіняни рушили зі свого міста проти перських військ і заблокували виходи з Марафонської рівнини[49]. Через кілька днів афіняни і платейці, які приєдналися до них, нарешті вирішили напасти на персів і здобули перемогу в знаменитій битві при Марафоні[50]. Після бою перси, яким вдалося вижити, бігли до своїх кораблів, взяли еретрійців з Егілії[50], а потім відпливли назад у Малу Азію[51].
Коли перський флот прибув у Малу Азію, Датіс і Артаферн передали полонених еретрійців Дарію[1]. Він не заподіяв їм шкоди і поселив їх у місті Ардерікка в Кіссії[1]. Вони жили там, зберігаючи свої звичаї і мову, і в той час, коли Геродот писав свою «Історію»[1], і коли Александр Македонський завойовував Персію[52].
Після закінчення експедиції Дарій почав збирати нову армію, з якою він хотів повністю підпорядкувати Грецію, проте в 486 році до н. е. повстав Єгипет і експедицію довелося відкласти[14]. Дарій помер під час підготовки до походу на Єгипет, трон Персії перейшов до його сина Ксеркса I[53]. Ксеркс придушив Єгипетське повстання і почав підготовку до вторгнення в Грецію[54]. Друге перське вторгнення в Грецію почалося в 480 році до н. е. і спочатку перси досягли певних успіхів у битвах при Фермопілах і Артемісії[55]. Але поразка в битві при Саламіні стала вирішальною[56], а в наступному році греки здобули ще одну велику перемогу при Платеях[57].
- ↑ а б в г Геродот, VI, 119
- ↑ Цицерон, Про закони I, 5
- ↑ а б в Holland, 2005, с. XVI—XVII.
- ↑ Фукідід. Історія. I, 22
- ↑ а б Finley, 1972, с. 15.
- ↑ Holland, 2005, с. XXIV.
- ↑ David Pipes. Herodotus: Father of History, Father of Lies. Архів оригіналу за 27 січня 2008. Процитовано 5 грудня 2014.
- ↑ а б Holland, 2005, с. 377.
- ↑ Fehling, 1989, с. 1—277.
- ↑ Діодор Сицилійський, Історична бібліотека, XI, 28—34
- ↑ Примітка до Геродота IX, 81
- ↑ а б Holland, 2005, с. 47—55.
- ↑ а б Holland, 2005, с. 58—62.
- ↑ а б Holland, 2005, с. 203.
- ↑ Holland, 2005, с. 171—178.
- ↑ Геродот, V, 105
- ↑ а б в Holland, 2005, с. 154—157.
- ↑ Геродот, V, 97
- ↑ а б Holland, 2005, с. 157—161.
- ↑ Геродот, V, 98
- ↑ Геродот, V, 99
- ↑ Holland, 2005, с. 160.
- ↑ Holland, 2005, с. 168.
- ↑ Holland, 2005, с. 176.
- ↑ Геродот, VI, 31
- ↑ Геродот, VI, 33
- ↑ Holland, 2005, с. 177—178.
- ↑ Геродот, VI, 44
- ↑ Геродот, VI, 94
- ↑ а б в г Геродот, VI, 100
- ↑ Геродот, V, 77]
- ↑ а б в г д Геродот, VI, 101
- ↑ а б Геродот VI, 95
- ↑ Корнелий Непот, Мильтиад IV
- ↑ Плутарх, Моралии, 305 B
- ↑ Павсаний IV, 22
- ↑ Суда, статья Гиппий
- ↑ Платон, Менексен, 240 A
- ↑ Лисий, Речи, 21
- ↑ Юстин II, 9
- ↑ а б Lazenby, 1993, с. 46.
- ↑ Holland, 2005, с. 390.
- ↑ Lloyd, 2004, с. 164.
- ↑ Green, 1970, с. 90.
- ↑ Lazenby, 1993, с. 23—29.
- ↑ Lind. Chron. D 1-59 in Higbie (2003)
- ↑ а б Геродот, VI,102
- ↑ Геродот, VI,107
- ↑ Геродот, VI,103
- ↑ а б Геродот, VI,115
- ↑ Геродот, VI,116
- ↑ Fox, 1973, с. 543.
- ↑ Holland, 2005, с. 206—207.
- ↑ Holland, 2005, с. 208—211.
- ↑ Lazenby, 1993, с. 151.
- ↑ Lazenby, 1993, с. 197.
- ↑ Holland, 2005, с. 350—355.
- Геродот. Історія
- Ктесій. Історія Персії (переказана в епітомах Фотія)
- Діодор Сицилійський. Історична бібліотека
- Фукідід. Історія
- Цицерон. Про закони
- Корнелій Непот. Мильтиад
- Плутарх. Мораль
- Павсаній. опис Еллади
- Словник Суда
- Платон. Менексен
- Юстин. Епітома «Історії Філіппа» Помпея Трога
- Лісій. Промови
- Holland, Tom (2005). Persian Fire. London: Abacus. ISBN 978-0-349-11717-1.
- Lloyd, Alan Tom (2004). Marathon:The Crucial Battle That Created Western Democracy. Souvenir Press. ISBN 0-285-63688-X..
{{cite book}}
: Перевірте значення|isbn=
: недійсний символ (довідка) - Green, Peter (1970). The Greco-Persian Wars. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-20573-1.
- Lazenby, JF. (1993). The Defence of Greece 490—479 BC. Aris & Phillips Ltd. ISBN 0-85668-591-7.
- Fox, Robin Lane (1973). Alexander the Great. Penguin. ISBN 0-14-008878-4.
- Fehling, D. (1989). Herodotus and His «Sources»: Citation, Invention, and Narrative Art. Translated by J.G. Howie. Leeds: Francis Cairns. ISBN 0-14-008878-4.
- Finley, Moses (1972). Introduction. Thucydides – History of the Peloponnesian War (translated by Rex Warner). Penguin. ISBN 0140440399.
- Higbie, C. The Lindian Chronicle and the Greek Creation of their Past. Oxford University Press, 2003.
- Белох, Ю. Освободительные войны. Греческая история. Т. I.
- Вэрри, Дж. (2009). Войны античности от греко-персидских войн до падения Рима. М.: Эксмо. ISBN 978-5-699-30727-2.
- Голицынский, Н. С. (1872). Первая греко-персидская война (500-449). Всеобщая военная исторія древнихъ временъ. СПб.: Типография А. Траншеля.
- Егер, О. Всемирная история. Т. 1. Древний мир. М.: АСТ, Полигон. ISBN 978-5-17-050157-1.
- Кузищин В. И., Гвоздева Т. Б., Строгецкий В. М., Стрелков А. В. (2011). История Древней Греции. М.: Академия. ISBN 978-5-7695-7746-8.
- Курциус Э. (2002). История Древней Греции. Т. I. М.: Харвест. ISBN 985-13-1123-5.
- Лурье С. Я. (1993). История Греции. СПб.: Издательство С.-Петербургского ун-та.
- Сергеев В. С. (2002). История Древней Греции. СПб.: Полигон. ISBN 5-89173-171-1.
- Холмс Р., Эванс М. (2009). Поле битвы. Решающие сражения в истории. СПб.: Питер. ISBN 978-5-91180-800-6.
- Шустов В. Е. (2006). Войны и сражения Древнего мира. Ростов-на-Дону: Феникс. ISBN 5-222-09075-2.
- Энглим С. и др. (2007). Войны и сражения Древнего мира. 3000 год до н. э. - 500 год до н. э. Ростов-на-Дону: Эксмо. ISBN 5-699-15810-3.
- Эретрия // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)