Ся Гуй
Ся Гуй | |
---|---|
![]() «Верби та човни на Західному озері». | |
Псевдо | Ся Юйюй (夏禹 玉) |
Народився | 1180 м.Цяньтан |
Помер | 1230 |
Підданство | Династія Сун |
Національність | китаєць |
Діяльність | художник |
Галузь | малярство |
Жанр | пейзаж |
Magnum opus | Windswept Lakeshored |
Діти | Xia Send[1] |
Ся Гуй (夏圭, 1180 — 1230) — один з провідних китайських живописців епохи Південна Сун, його традиційно відносять до групи Нань Сун сицзя («Чотири великі майстри епохи Південна Сун»).
Народився у 1180 році у м. Цяньтан (передмістя сучасного м.Ханчжоу, провінція Чжецзян). Про життєвий шлях Ся Гуя відомо тільки, що він пройшов навчання в Академії живопису, був прийнятий в її штат, де пропрацював, до кінця 1220-х років, зайнявши в період правління імператора Нін-цзуна один з вищих академічних постів — дайчжао («чекаючий імператорських вказівок»). Помер у 1230 році.
Збереглося понад 50 робіт (святкових і альбомних аркушів) Ся Гуя, які знаходяться в різних музейних та приватних колекціях, переважно в Китаї, на Тайвані і в Японії. У молоді роки він працював у фігуративному живописі — жанрі жень-у (人物, «живопис фігур»), створюючи жанрові композиції в стилі свого вчителя Лі Тана, і лише досягнувши творчої зрілості, звернувся до пейзажу — шань-шуй (山水. «живопис гір і вод»), піднявшись в ньому до вершин живописної майстерності.
Ся Гуй творив у монохромній та поліхромній техніках, віддаючи перевагу кільком сюжетним і композиційним схемам. Одну з пріоритетних сюжетно—стилістичних груп його пейзажного живопису складають панорамні ландшафти на довгих горизонтальних сувоях, найкращими зразками яких визнані картини «Шань шуйши ерцзинту» («Дванадцять пейзажних видів», довжина понад 2 м, папір, туш, Галерея мистецтв Нельсона-Аткінса, м.Канзас-Сіті) і «Сішань цинюань ту» («Ясні дали потоків і гір», інший варіант перекладу назви — «Далекі ясні види над потоками і горами», 46,5 х889, 1 см, папір, туш, Національний Палацовий музей, м.Тайбей). Перший з названих сувоїв наслідує двом манерам — «південного» пейзажу (наньцзун, в сучасній термінології «південний пейзажний напрямок», Наньфан-шаньшуй-хуапай), який зародився зі станкового живопису Х ст. і «туманно—хмарного стилю» (юньу-яньай), висхідного до живопису Мі Фу та Мі Юженя. Наслідування зазначених традицій проявляється в ескізних зображеннях, передачі повітряного і водного середовища з максимальним використанням техніки размивок, трактуванні силуетів гір, виступаючих з туманної пелени і переданих мінімальною кількістю ліній. Деякої новацією пейзажу Ся Гуя в першому з названих сувоїв, в порівнянні з попередніми творами «туманно—хмарного стилю», є використання (застосовувався раніше лише в інших жанрах) прийому розділу ландшафту на фрагменти. Плавно переходячи один в інший, кожен фрагмент в той же час зберігає певну композиційну самодостатність і навіть наділяється самостійною назвою, наприклад: «Цин цзян се ван»(«Вид на чисту гладь»), «Моу лин цзя Цюй» («Впиваючись красою кущі дерев»), «Яо шань шу янь» («Самотній гусак, [що летить над] далекими горами»). Складені з чотирьох ієрогліфів (що викликають у пам'яті древній четирехсловний поетичний розмір), виконані тонким каліграфічним почерком і майстерно введені в художній простір картини, ці написи, з одного боку, сприймаються як буквально реалізовані установки на органічне поєднання живопису і каліграфії, проголошеної в естетичних розробках представників школи «художників-літераторів» (веньжень хуа). З іншого боку, в подібній дискретності пейзажу знайшла відображення загальна для південносунського живопису тенденція посилення ліричного початку творів і камерності пейзажних сцен.
Сувій «Ясні дали потоків і гір», показуючи ландшафт, що складається з масивних, шаруватих гірських форм, вторить інший пейзажної традиції — так званому панорамно—монументальному стилю академічного живопису епохи Північна Сун (Бей Сун). Художній простір картини щільно структуровано, хоча в низці фрагментів (відтворюючих річкові види, небо над відрогами гір і скелі, які йдуть вдаличинь) помітно переважання водного та повітряного середовища. Усі деталі композиції (скелі, валуни, дерева, чагарники, житла, рибальські човни, містки, перекинуті через потоки) ретельно опрацьовані. В цілому, художник в цьому сувої віддає перевагу графічним прийомам пензля: тонким лініях, штрихуванню і крапкам.
Окрему і теж важливу сюжетно—стилістичну групу у творчості Ся Гуя утворюють картини «споглядання природи», вирішені ним у двох основних композиційних варіантах. Перший з них заснований на зображенні одиночної фігури людини в ландшафтному оточенні, наприклад, у альбомному аркуші «Лінь лю фу цінь» («Гра на цине біля потоку», інший варіант перекладу назви — «Гра на лютні біля річки», 25,5 х25, 5 см, шовк, туш. Музей Гугун, м.Пекін). Альтернативне рішення композиції обігрує образ загубленої в пейзажі відокремленої хатини, прикладами чого виступають альбомні листи «У чжу чі гуань» («Подвір'я [на березі] озера [серед] платанів і бамбукових [заростей]», 34х26 см, папір, туш. Музей Гугун, м. Пекін) і «Гуань пу» («Дивлячись на зливу», 24,7 х25, 7 см, шовк, туш. Національний палацовий музей, м. Тайбей). В обох випадках зображено камерний пейзаж, що включає обмежений набір елементів: скелястий берег або кам'яні брили на березі озера або річки, кілька стовбурів сосен або листяних дерев, що нависають над колибою, гірські ланцюги, які тануть в хмарній далині. При цьому нерідко використовується асиметрична побудова композиції.
Показово перевага, що відда��ться Ся Гуєм формату альбомного аркуша. Це пояснюється не стільки його особистими художніми смаками, скільки загальним для південносунського академічного пейзажу процесом, пов'язаним із збільшеною увагою до особистості і настроям людини, актуалізацією передачі медитативного стану. Все це отримало вираження в серійності картин на альбомних аркушах, чергування яких, виконуючи зазначені завдання, разом з тим, викликало у глядача швидку зміну вражень.
Важливою особливістю творчості Ся Гуя є також популярність в ньому «сніжного» пейзажу. Про це свідчать, насамперед, наведені у більш пізніх каталогах назви його творів, наприклад, «Цзян тянь чжай Сюе ту» («Річка і небо після припинення снігопаду»), «Фен Сюе гуй чжуан ту» («Повернення в садибу [під] вітром і снігом»). До числа небагатьох збережених робіт такого роду відноситься картина «Сюе тан ке хуа ту» («Бесіда гостей в залі, [занесеному] снігом», 28,2 х29, 5 см, папір, туш, фарби. Музей Гугун, м. Пекін). За настроєм і особливостям композиції вона примикає до сцен «споглядання природи»: ліву частину займає зображення будинку на березі річки, що стоїть біля підніжжя обриву в оточенні оголених дерев. Примітно, що зображення обриву у Ся Гуя частково зрізано лівим краєм картини, вторячи трактуванням гір у північно-Сунськой академічному пейзажі. У правій частині пейзажу, навпаки, показаний гірський відріг, плавно йде вгору. В цілому, естетичне своєрідність композиції визначається контрастом між «пасивним» способом передачі білизни сніжного покриву і активною роботою кисті в малюнку тонко виписаних дерев.
У творчому доробку Ся Гуя присутньо чимало творів, які не піддаються умовної класифікації. Серед них — вертикальний сувій «Фен юй ту» («Вітер і дощ», інший варіант перекладу назви — «Буря», шовк, туш. Збірка Каватасі, Японія). На передньому плані представлено зображення гірського відрогу з декількома деревами, зігнутими потужним поривом вітру — з їх сплутаних гілок буревій зриває дивом уцілілі листя. Під деревами на самому березі річки помітна стара будова і перекинутий через вируючий потік хиткий місток, на який вступає людина, кваплячись сховатися від негоди за стінами хатини. Хаотичні обриси чорних, виконаних густими, ковзаючими мазками туші, дерев, готових, здається, ось-ось впасти на дах оселі, поховавши під собою його мешканців, надають композиції настрій тривоги, сум'яття і безвихіді. Ледь намічена у верхній частині картини скеля, на якій тремтять охоплені вітром рослини, ритмічно повторюючи обриси дерев переднього плану, підсилює ці настрої.
Багато рис у творчості Ся Гуя (використання сюжету «споглядання природи», перевагу камерних композицій, прагнення обігравати «порожнистість» художнього простору, переважання асиметричних побудов, а також певних трактувань фігур людей і дерев з вигадливо вигнутими стовбурами і гілками) перегукуються з живописом іншого прославленого майстра епохи Південна Сун — Ма Юаня. Ся Гуй мав яскравою і легко впізнаваною художньою індивідуальністю, що включає в себе манеру письма, не менш віртуозну, ніж у Ма Юаня, але більш багату прийомами, що дозволяють використовувати широкий діапазон графічних можливостей (від чистої й чіткої каліграфічної лінії до елементів скорописного подчерка). Ся Гуй, вільно імпровізуючи, застосовував і сміливі, соковиті риси. Надаючи письму розмашистість і динамічність, вони забезпечували його роботам особливий декоративний ефект, при якому монохромні пейзажі можуть справляти враження виконаних в кольорі.
Творчість Ся Гуя і Ма Юаня ще при їх житті було оголошено еталонним, і надалі в теорії китайського живопису фігурувало під назвою Ма-Ся 马夏, тобто «Стиль (школа або напрям) Ма Юаня і Ся Гуя».
- Loehr M. The Great Painters of China. Oxford, 1980
- Cahill, J. The Arts of Southern Sung China. N.-Y.-Tokyo, 1962
- ↑ China Biographical Database