Litúrgia
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fb/Drinking_from_a_chalice_during_the_Eucharist.jpg/115px-Drinking_from_a_chalice_during_the_Eucharist.jpg)
La litúrgia és el culte públic habitual que realitza un grup religiós.[1] Com a fenomen religiós, la litúrgia representa una resposta i una participació comunitàries al sagrat mitjançant activitats que reflecteixen pregària, accions de gràcies, record, súplica o penediment. Forma una base per establir una relació amb una agència divina, així com amb altres participants a la litúrgia.
Tècnicament parlant, la litúrgia forma un subconjunt del ritual. La paraula litúrgia fa referència a un ritual formal, que pot ser elaborat o no, promulgat per aquells que entenen que participen en una acció amb el diví.
Les societats practiquen rituals, o conjunt de ritus, amb connotacions de tipus religiós o cerimonial, als casaments, enterraments i altres moments importants de la vida individual o col·lectiva. Les religions tendeixen a reglamentar la manera com cal efectuar el culte en els llocs públics, especialment als temples.
Etimologia
[modifica]La paraula litúrgia, derivada del terme tècnic en grec antic (grec: λειτουργία), leitourgia, que significa literalment "treball per al poble" és una traducció literal de les dues paraules "litos ergos "o" servei públic ".[2] En origen, significava les ofertes sovint costoses que els grecs rics feien al servei de la gent i, per tant, a la polis i a l'Estat.[3] Mitjançant la leitúrgia, els rics tenien una càrrega financera i van ser recompensats amb honors i prestigi. La leitúrgia fou assignada per la polis, l'Estat i l'Imperi Romà, i es va convertir en obligatòria al llarg del segle iii. L'actuació d'aquests va donar suport a la posició del patró entre l'elit i els populars en general. Al titular d'una leitúrgia hel·lènica no se li imposava una suma específica, sinó que se li confiava un ritual particular, que es podia realitzar amb major o menor magnificència. L'esfera principal va continuar essent la de la religió cívica, plasmada en els festivals: M.I. Finley assenyala que "en el dia de Demòstenes hi havia almenys 97 cites litúrgiques a Atenes per a les festes, passant a 118 en un any panatenaic (quadriennal)."[4] Tanmateix, es va assignar a grups de ciutadans rics el pagament de despeses com equipaments cívics i fins i tot el pagament de vaixells de guerra. Finalment, sota l'Imperi Romà, aquestes obligacions, conegudes com a munera,[5] es van convertir en una càrrega competitiva i ruïnosament costosa que s'evitava quan era possible. Aquests inclouen una àmplia gamma de despeses relacionades amb infraestructures i equipaments cívics; i obligacions imperials com ara la reparació de carreteres, ponts i aqüeductes, subministrament de diverses matèries primeres, forn de pa per a les tropes en trànsit, per citar només algunes.
Ornaments i vestidures
[modifica]Les pràctiques litúrgiques de moltes religions inclouen l’ús de diversos ornaments i vestidures especials.
Litúrgia catòlica
[modifica]Per a oficiar la missa, el sacerdot porta: alba, casulla, estola...[6][7]
Budisme
[modifica]Els monjos budistes acostumen a vestir túniques de color safrà.[8]
Budisme
[modifica]La litúrgia budista[9] un servei formalitzat de veneració i culte realitzat en una comunitat budista Sangha en gairebé totes les confessions i sectes tradicionals del món budista. Sovint es fa una o més vegades al dia i pot variar entre les sectes Theravada, Mahayana i Vajrayana.
La litúrgia consisteix principalment a cantar o recitar una sutra o passatges d'una sutra, un mantra (sobretot a Vajrayana) i diverses gathas. Depenent de la pràctica que el practicant vulgui realitzar, es pot fer en un temple o a casa. La litúrgia es realitza gairebé sempre davant d'un objecte o objectes de veneració i s'acompanya d'ofrenes de llum, encens, aigua i menjar.
Cristianisme
[modifica]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0e/Jan_Babjak_SJ.jpg/200px-Jan_Babjak_SJ.jpg)
Sovint en el cristianisme, es fa una distinció entre esglésies "litúrgiques" i "no litúrgiques" en funció del grau d'elaboració o antiguitat de l'adoració; en aquest ús, les esglésies els serveis de les quals no estan escrits o improvisats s'anomenen "no litúrgiques". Altres s'oposen a aquesta distinció, argumentant que aquesta terminologia oculta la universalitat del culte públic com a fenomen religiós.[10] Així, fins i tot el culte obert o en espera dels quàquers és litúrgic, ja que l'espera fins que l'Esperit Sant mou els individus a parlar és una forma prescrita d'adoració dels quàquers, de vegades denominada "la litúrgia del silenci".[11]
Els primers cristians van adoptar la paraula "litúrgia"[12] per descriure el seu principal acte de culte, el servei dominical (també Eucaristia, Santa Comunió, Santa Missa o Divina Litúrgia), que consideraven un sacrifici i servei recíproc, de Déu als homes i dels homes a Déu. Posteriorment, però, el terme es va ampliar per a fer referència als diversos actes religiosos realitzats per l'Església d'una manera oficial. Sovint es sol tractar de la celebració o administració d'un sagrament, però també es pot tractar d'un servei de pregària públic (com, per exemple, la Litúrgia de les hores). La litúrgia sacramental és considerada per l'Església Catòlica i les ortodoxes com la forma eminent de participació del poble en l'obra de Déu;[13] que és principalment l'obra salvadora de Jesucrist,[14] que continua i perfecciona l'obra de la redempció a través de les gràcies que atorga als homes. A més, és un deure per als cristians com a poble que participa pel seu bateig del ministeri sacerdotal de Crist.
Moltes esglésies cristianes limiten la realització d'alguns ritus o ministeris a algunes persones designades de forma concreta (de forma disciplinar o per creença teològica). És el cas dels bisbes, preveres, diaques, lectors o acòlits. Així i tot, tota la congregació participa de l'acte litúrgic i l'ofereix a Déu. Un liturgista és un acadèmic especialista en litúrgia, que pot ser un ministre ordenat o un laic.[15]
Islam
[modifica]Salat ("oració", en àrab: صلاة Salah o GEN : Salat .; Pl صلوات Salawat) és la pràctica de l'oració física i obligatòria a l'islam en contraposició a la Dua, que és la paraula àrab per la súplica. La seva importància per als musulmans està indicada pel seu estatus com un dels cinc pilars de l'islam.[16]
El Salat és precedit per una ablució ritual[17]i normalment es realitza cinc vegades al dia. Consisteix en la repetició d'una unitat anomenada rakʿah (pl. rakaʿāt) que consisteix en accions i paraules prescrites. El nombre de rakaʿāt obligatòries (fard) varia de dos a quatre segons l'hora del dia o altres circumstàncies (com ara el culte de divendres a la congregació, que té dos rakats). L'oració és obligatòria per a tots els musulmans, excepte per als que són prepubescents, menstruals o en fase de puerperi després del part.[18]
Judaisme
[modifica]La litúrgia jueva és la recitació d'oració que forma part de l'observança del judaisme rabínic. Aquestes oracions, sovint amb instruccions i comentaris, es troben al sidur, el llibre de pregària jueu tradicional. En general, els homes jueus estan obligats a resar tres vegades al dia dins d'uns intervals de temps específics (zmanim); mentre que, segons la majoria de les autoritats ortodoxes modernes, les dones només estan obligades a resar una vegada al dia, ja que generalment estan exemptes d'obligacions que depenen del temps. Totes les oracions públiques requereixen un minyam, un quòrum de 10 adults, per a ser presents.
Tradicionalment, es diuen tres serveis d'oració [19] diàriament:
- Shacharit o Shaharit (שַחֲרִת), de l'hebreu Shachar o Shahar (שַחָר) "llum del matí",
- Mincha o Minha (מִנְחָה), les oracions de la tarda amb el nom de l'ofrena de farina que acompanyava els sacrificis al Temple de Jerusalem,
- Arvit (עַרְבִית) or Maariv (מַעֲרִיב), de "caure la nit".
Oracions addicionals:
- Musaf (מוּסָף, "addicional")[20] es recita tradicionalment en Shabat, les principals festes jueves (incloent-hi Chol HaMoed) i Roix Hodeix.
Un cinquè servei de pregària, Ne'ila (נְעִילָה, "tancament"),[21] només es recita pel Yom Kippur, el dia de l'expiació.[22]
Vegeu també
[modifica]- Llibre de l'oració comuna
- Eucaristia
- Himne al temple de Kesh (litúrgia a Nintud): tauleta d'argila sumèria escrita el 2600 aC
- Llibre litúrgic del ritu romà
- Any litúrgic
- Missa
- Sagrament
- Sidur
Referències
[modifica]- ↑ «liturgy». A: . Online. Oxford University Press. requereix subscripció o ser soci de la biblioteca pública del Regne Unit - "2.a. A form of public worship, esp. in the Christian Church; a collection of formularies for the conduct of Divine service."
- ↑ O'Grady, J.F.. The Roman Catholic Church: Its Origins and Nature. Paulist Press, 1997, p. 190. ISBN 978-0-8091-3740-4 [Consulta: 7 juny 2023].
- ↑ N. Lewis, "Leitourgia and related terms," Greek, Roman and Byzantine Studies 3 (1960:175–84) and 6 (1965:226–30).
- ↑ Finley, The Ancient Economy 2nd ed., 1985:151.
- ↑ Duruy, V. History of Rome and the Roman People: From Its Origin to the Establishment of the Christian Empire. Kegan Paul, Trench & Company, 1886, p. 375 [Consulta: 7 juny 2023].
- ↑ Enguid, M. Catecismo litúrgico: ccompuesto y ordenado para la mayor instruccion de los jóvenes eclesiásticos (en castellà). por Cano, 1804, p. 50 [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ de Andraca, R.F.. Los Símbolos en la Eucaristía: Riquezas Fé (en castellà). Nueva Patris, 2013, p. 55. ISBN 978-956-246-509-0 [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ Lopes, A.C.O.. Tibetan Buddhism in Diaspora: Cultural re-signification in practice and institutions. Taylor & Francis, 2014, p. 166. ISBN 978-1-317-57280-0 [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ Norton, J.G.. Worship in Heaven and on earth. Wells Gardner, Darton, & Company, 1884, p. 262. ISBN 978-5-88182-101-2 [Consulta: 7 juny 2023].
- ↑ Underhill, E., Worship (London: Bradford and Dickens, 1938), pp. 3–19.
- ↑ Dandelion, P., The Liturgies of Quakerism, Liturgy, Worship and Society Series (Aldershot, England and Burlington, VT: Ashgate, 2005).
- ↑ «Liturgia» (en castellà). [Consulta: 8 juny 2023].
- ↑ Aldazábal, José. Vocabulario básico de liturgia (en castellà). Centro De Pastoral Liturgic, 1996, p. 298. ISBN 978-84-7467-372-2.
- ↑ Catechism of the Catholic Church 1069(London: Chapman, 1994).
- ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ Bahammam, F.S.. La oración del musulmán: Explicación detallada de las reglas y objetivos de la purificación y la oración en el Islam (en castellà). Modern Guide. ISBN 978-1-78338-160-9 [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ Ṭūsī, M.Ḥ.; Al-Tusi, M.H.; Ezzati, A. Concise Description of Islamic Law and Legal Opinions. ICAS Press, 2008, p. 16. ISBN 978-1-904063-29-2 [Consulta: 9 juny 2023].
- ↑ Multicultural Handbook of Food, Nutrition and Dietetics, p. 43, Aruna Thaker, Arlene Barton, 2012
- ↑ Eisenberg, R.L.. Jewish Traditions: JPS Guide. Jewish Publication Society, 2020, p. 338. ISBN 978-0-8276-1426-0 [Consulta: 7 juny 2023].
- ↑ Hammer, R. Entering Jewish Prayer: A Guide to Personal Devotion and the Worship Service. Knopf Doubleday Publishing Group, 2010, p. 102. ISBN 978-0-307-77255-8 [Consulta: 8 juny 2023].
- ↑ Baker, L. The Many Faces of Judaism: Jewish Studies for the Busy Person. Xlibris US, 2012, p. 41. ISBN 978-1-4691-7413-6 [Consulta: 8 juny 2023].
- ↑ Enciclopedia judaica (en castellà). Editorial Enciclopedia Judaica Castellana, 1948, p. 547.
Bibliografia addicional
[modifica]- Baldovin, John F., SJ (2008) Reforming the Liturgy: a Response to the Critics. The Liturgical Press
- Bowker, John, ed. (1997) Oxford Dictionary of World Religions. Oxford University Press. ISBN 0-19-213965-7.
- Bugnini, Annibale, (1990) The Reform of the Liturgy 1948–1975. The Liturgical Press
- Dix, Dom Gregory (1945) The Shape of the Liturgy
- Donghi, Antonio, (2009) Words and Gestures in the Liturgy. The Liturgical Press
- Johnson, Lawrence J., (2009) Worship in the Early Church: an Anthology of Historical Sources. The Liturgical Press
- Jones, Cheslyn, Geoffrey Wainwright, and Edward Yarnold, eds. (1978) The Study of Liturgy. London: SPCK.
- Marini, Piero, (2007) A Challenging Reform: Realizing the Vision of the Liturgical Renewal. The Liturgical Press
- Scotland, N. A. D. (1989). Eucharistic Consecration in the First Four Centuries and Its Implications for Liturgical Reform, in series, Latimer Studies, 31. Latimer House. ISBN 0-946307-30-X
- "What Do Quakers Believe?". Quaker Information Center, Philadelphia, PA, 2004.
Enllaços externs
[modifica]