Ismail al-Faruqi
Ismaʻīl Rājī al-Fārūqī | |
---|---|
![]() |
|
Henkilötiedot | |
Syntynyt | 1. tammikuuta 1921 Jaffa, Palestiinan mandaatti |
Kuollut | 27. toukokuuta 1986 (65 vuotta) Wyncote, Pennsylvania, Yhdysvallat |
Koulutus ja ura | |
Vaikutusalueet | islam, arabialainen nationalismi, sionismin vastaisuus, kristinusko |
Tunnetut työt | tieteen islamisaatio, arabialainen nationalismi (Urubah), ijtihad'in elpyminen |
![]() Nimikirjoitus |
|
Ismaʻīl Rājī al-Fārūqī (1. tammikuuta 1921 – 27. toukokuuta 1986) oli palestiinalais-amerikkalainen filosofi, joka tunnetaan islamilaisista opinnoista ja uskontojenvälisestä vuoropuhelusta. Hän opiskeli Al-Azharin yliopistossa Kairossa ja opetti yliopistoissa Pohjois-Amerikassa, kuten McGill Universityssa Montrealissa, Kanadassa. Al-Faruqi oli uskonnon professori Temple Universityssa, missä hän perusti ja johti islamilaisia opintoja käsittelevää ohjelmaa. Hän perusti myös International Institute of Islamic Thoughtin (IIIT). Al-Faruqi kirjoitti yli 100 artikkelia ja 25 kirjaa, kuten Christian Ethics: A Historical and Systematic Analysis of Its Dominant Ideas ja Al-Tawhid: Its Implications For Thought And Life.
Varhainen elämä ja koulutus
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqi syntyi Jaffassa, Britannian mandaattina toimineessa Palestiinassa.[1] Hänen isänsä, 'Abd al-Huda al-Faruqi, oli islamilainen tuomari (qadi). Al-Faruqi sai varhaisen uskonnollisen koulutuksensa kotona ja paikallisessa moskeijassa. Vuonna 1936 hän alkoi käydä ranskalaista dominikaanista Collège des Frères de Jaffaa.
Vuonna 1942 hänet nimitettiin osuuskuntien rekisteröijäksi Britannian mandaattihallinnon alaisuuteen Jerusalemiin. Vuonna 1945 hänestä tuli Galilean aluekuvernööri. Vuoden 1948 arabien ja Israelin sodan jälkeen al-Faruqi muutti Beirutiin, Libanoniin, missä hän opiskeli Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa. Myöhemmin hän kirjautui Indianan yliopistoon, missä hän suoritti filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1949 työllä The Ethics of Reason and the Ethics of Life (Kantian and Nietzschean Ethics).[2]
Maisterin tutkielmassaan al-Faruqi tutki Immanuel Kantin ja Friedrich Nietzschen etiikkaa. Hän suoritti toisen filosofian maisterin tutkinnon Harvardin yliopistossa vuonna 1951 ja väitteli tohtoriksi Indianan yliopistossa vuonna 1952 väitöskirjallaan On Justifying the Good.[3] Väitöskirjassaan al-Faruqi esitti, että arvot ovat absoluuttisia, itsenäisiä olemuksia, jotka tunnetaan a priori tunteellisen intuition kautta. Hän pohjasi teoriansa Max Schelerin fenomenologian käyttöön ja Nicolai Hartmannin etiikan tutkimuksiin.[4][5]
Opintojensa aikana al-Faruqi päätyi siihen, että transcendentin perustan puuttuminen johtaa moraaliseen relativismiin, mikä sai hänet arvioimaan uudelleen islamilaista perintöään. Kuuden vuoden kuluessa Yhdysvaltoihin saapumisestaan hän tunnisti tarpeen perusteellisemmalle islamin tutkimukselle, mikä johti hänet opiskelemaan Egyptin Al-Azharin yliopistossa. Jättäessään Yhdysvallat hänellä oli uusia kysymyksiä moraalisista velvollisuuksista ja hän pyrki yhdistämään älylliset pyrkimyksensä islamilaiseen identiteettiinsä.[6]
Akateeminen ura
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Vuonna 1958 al-Faruqi sai kutsun vierailevaksi tutkijaksi McGill Universityn teologiseen tiedekuntaan. Hän asui Ville St. Laurentissa ja liittyi McGill Universityn Islamilaisen tutkimuksen instituuttiin sen perustajan, Wilfred Cantwell Smithin, kutsusta. Vuosina 1958–1961 hän opetti Smithin rinnalla ja tunnettiin dynaamisesta ja omaperäisestä lähestymistavastaan islamilaiseen ajatteluun.[7] Tänä aikana hän tutki kristillistä teologiaa ja juutalaisuutta ja tutustui pakistanilaiseen filosofi Fazlur Rahman Malikiin. Vuonna 1961 Rahman järjesti hänelle kahden vuoden tehtävän Keski-Islamilaisen tutkimusinstituutin keskusinstituutissa Karachissa, Pakistanissa, altistaakseen hänet erilaisille muslimikulttuureille. Al-Faruqi työskenteli vierailevana professorina siellä vuosina 1961–1963.[8]
Vuonna 1964 Al-Faruqi palasi Yhdysvaltoihin ja toimi vierailevana professorina Chicagon yliopiston teologisessa koulussa ja apulaisprofessorina Syracusen yliopistossa. Vuonna 1968 hän liittyi Temple Universityn uskonnon professoriksi, missä hän perusti islamilaisia opintoja käsittelevän ohjelman ja toimi siellä kuolemaansa asti vuonna 1986.[9] Temple Universityssa ollessaan al-Faruqi ohjasi monia opiskelijoita, mukaan lukien ensimmäistä tohtoriopiskelijaansa John L. Espositoa.[10][11]
Maaliskuussa 1977 al-Faruqi osallistui merkittävässä roolissa ensimmäiseen maailmankonferenssiin muslimikasvatuksesta Mekkassa. Konferenssiin osallistuivat Muhammad Kamal Hassan, Syed Muhammad Naquib al-Attas ja Syed Ali Ashraf, muiden muassa. Konferenssi loi perustan islamilaisten yliopistojen perustamiselle Dhakassa, Islamabadissa, Kuala Lumpurissa, Kampalassa ja Nigerissä. Al-Faruqi oli keskeinen toimija konferenssin keskusteluissa ja toimintasuunnitelmien kehittämisessä.[12]
Filosofia ja ajattelu
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Varhainen ajattelu: Arabismi
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqin varhainen älyllinen keskittyminen oli urubah (arabismi). Hän väitti, että urubah oli ydinidentiteetti ja arvojen joukko, joka yhdisti kaikki muslimit yhdeksi uskovien yhteisöksi (ummah). Al-Faruqi uskoi, että arabia, Koraanin kieli, oli välttämätön islamilaisen maailmankuvan täydelliselle ymmärtämiselle. Hän esitti, että urubah oli erottamaton muslimi-identiteetistä, ja siihen kuului sekä kielelliset että uskonnolliset ulottuvuudet.[13]
Al-Faruqi korosti myös tawhidin (monoteismin) käsitettä arabialaisen uskonnollisen tietoisuuden keskeisenä elementtinä, jonka hän löysi juutalaisuudessa, kristinuskossa ja islamissa. Tämä ajatus korosti monoteististen uskontojen yhteistä virtaa, joka oli juurtunut arabialaiseen kulttuuriin ja kieleen.[14] Hän uskoi, että islam ja monoteismi olivat arabialaisen tietoisuuden lahjoja ihmiskunnalle, mikä oli vastoin modernin aikakauden rotupohjaista nationalismia.[15]
Tätä kantaa kritisoivat jotkut tutkijat sen koetun essentialistisen ja arabikeskeisen lähestymistavan vuoksi. Kriitikot, mukaan lukien ei-arabialaiset muslimi-intellektuellit, haastoivat hänen väitteensä, että arabia oli ainoa kielellinen rakenne, joka sopi islamilaiseen ajatteluun. Al-Faruqin aika Pakistanissa, jossa hän altistui erilaisille muslimikulttuureille, ei juuri muuttanut hänen arabikeskeisiä näkemyksiään aluksi.[16]
Käänne islamismiin
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqin näkemykset kehittyivät merkittävästi hänen muutettuaan Yhdysvaltoihin. Hänen osallistumisensa Muslim Students' Associationiin (MSA) Temple Universityssa esitteli hänet monikulttuuriselle muslimiopiskelijajoukolle. Tämä altistus johti hänet harkitsemaan uudelleen varhaista keskittymistään arabismiin.[17] Hän alkoi painottaa laajempaa islamilaista identiteettiä arabinationalismin sijaan, sanoen: "Vielä muutama kuukausi sitten olin palestiinalainen, arabi ja muslimi. Nyt olen muslimi, joka sattuu olemaan arabi Palestiinasta".[18] Harkiten edelleen identiteettiään, al-Faruqi totesi: "Kysyin itseltäni: Kuka olen? Palestiinalainen, filosofi, liberaali humanisti? Vastaukseni oli: Olen muslimi".[19]
Tämä muutos johtui myös hänen osallistumisestaan uskontojenväliseen vuoropuheluun, jossa hän alkoi nähdä yhtenäisen islamilaisen identiteetin tärkeyden merkityksellisten keskustelujen edistämisessä ei-muslimien kanssa. Al-Faruqin osallistuminen MSA ja hänen kohtaamisensa monikulttuuristen muslimiyhteisöjen kanssa Yhdysvalloissa vahvistivat hänen laajempaa islamilaista identiteettiään aiempien arabikeskeisten näkemysten sijaan.[20]
Metauskonto
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqi pyrki luomaan metauskonnollisia periaatteita, jotka perustuivat järkeen arvioidakseen uskontoja universaalien standardien eikä toistensa perusteella. Tämä kunnianhimoinen hanke pyrki löytämään yhteisen pohjan erilaisten uskontojen ymmärtämiselle ja yhteistyölle. Hän esitti useita ohjaavia periaatteita vuoropuhelulle, kuten sen, että kaikki vuoropuhelu on kritiikin alaista, viestinnän on noudatettava sisäisen ja ulkoisen johdonmukaisuuden lakeja, vuoropuhelun on vastattava todellisuutta ja oltava vapaa "kanonisista kuvailuista", sekä keskittyminen eettisiin kysymyksiin teologisten kiistojen sijaan.[21]
Al-Faruqi uskoi, että metauskonnollinen vuoropuhelu voisi toimia keinona saavuttaa keskinäinen ymmärrys ja kunnioitus eri uskonyhteisöjen välillä, auttaen kuilun kaventamisessa, jonka opilliset erot ovat luoneet. Hänen keskittymisensä etiikkaan teologian sijaan oli tarkoitettu helpottamaan rakentavampaa ja vähemmän riidanhaluista uskontojenvälistä vuorovaikutusta.[22]
Holistinen tieto
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqi edisti merkittävästi holistisen tiedon käsitteen kehittämistä, ilmaisten huolensa tiedon sekularisoitumisesta muslimiyhteiskunnissa. Hän käsitteli "umman sairautta" ja väitti, että länsimaisten sekulaaristen työkalujen ja menetelmien käyttö johti irtautumiseen muslimimaiden ekologisista ja sosiaalisista todellisuuksista, usein unohtaen islamilaisten etiikan rikkomukset.[23] Hän korosti islamilaisten periaatteiden integroimisen tärkeyttä moderniin tietoon, jotta voidaan vastata nykyajan haasteisiin ja ylläpitää umman eettistä eheyttä.[24]
Al-Faruqin myöhempi älyllinen työ keskittyi tiedon islamisoimiseen. Hän pyrki harmonisoimaan islamilaiset periaatteet nykyajan akateemisten alojen kanssa, edistäen holistista uskon ja järjen yhdistämistä.[25] Hänen työnsä tällä alalla huipentui IIIT perustamiseen, jonka tavoitteena oli kehittää islamilaista epistemologiaa ja metodologiaa eri tieteenaloille.[26]
Al-Faruqi korosti islamilaisen tiedon integroimista nykyaikaisiin tieteisiin. Hän uskoi yhtenäisen islamilaisen opetussuunnitelman kehittämiseen, joka yhdistää nykyaikaiset tieteet ja juurruttaa ne islamilaiseen ajatteluun.[27] Hänen lähestymistapansa sisälsi järjestelmällisen prosessin epäislamilaisten elementtien tunnistamiseksi ja poistamiseksi sekä islamilaisten arvojen integroimiseksi eri akateemisiin tieteenaloihin.[28]
Keskittyen vahvasti koulutusuudistukseen, Al-Faruqi kannatti kattavien opetussuunnitelmien ja akateemisten instituutioiden luomista, jotka yhdistävät islamilaiset ja modernit tieteet.[29] Tämä lähestymistapa pyrki tuottamaan tutkijoita, jotka olivat taitavia molemmilla aloilla ja pystyivät vastaamaan nykyaikaisiin haasteisiin islamilaisesta näkökulmasta. Al-Faruqi korosti myös opetussuunnitelman kehittämisen, käytännön strategioiden toteuttamisen ja holistisen lähestymistavan merkitystä koko koulutusjärjestelmän uudistamiseksi.[30]
Näkemykset sionismista
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqi oli äänekäs sionismin kriitikko ja näki sen ristiriitaisena juutalaisuuden kanssa nationalistisen ideologiansa vuoksi.[31] Hän väitti, että sionismin aiheuttamat vääryydet vaativat sen purkamista. Hän ehdotti, että entiset israelilaiset juutalaiset, jotka luopuvat sionismista, voisivat elää "ummaattisena yhteisönä" muslimimaailmassa, noudattaen juutalaista lakia rabbiinisten tuomioistuinten tulkitsemana islamilaisessa kehyksessä.[32] Tämä kanta korosti hänen sitoutumistaan oikeudenmukaisuuden visioon, joka oli juurtunut islamilaisiin periaatteisiin.[33][34]
Tieteelliset saavutukset
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Vuonna 1980 al-Faruqi perusti International Institute of Islamic Thought (IIIT) -instituutin yhdessä Taha Jabir Alalwanin, Abdul Hamid AbuSulaymanin ja Anwar Ibrahimin kanssa.
Al-Faruqi antoi merkittävän panoksen islamilaisiin opintoihin laajojen kirjoitustensa ja osallistumisensa kautta akateemisiin ja uskontojenvälisiin järjestöihin. Hän kirjoitti yli 100 artikkelia tieteellisissä aikakauslehdissä ja lehdissä sekä julkaisi 25 kirjaa, kuten Christian Ethics: A Historical and Systematic Analysis of Its Dominant Ideas (1968), Islam and the Problem of Israel (1980) ja Al-Tawhid: Its Implications For Thought And Life (1982). Hän osallistui islamilaisten opintoryhmän perustamiseen American Academy of Religion -akatemiassa ja toimi sen puheenjohtajana kymmenen vuotta. Lisäksi hän toimi Inter-Religious Peace Colloquiumin varapuheenjohtajana ja American Islamic College -yliopiston puheenjohtajana Chicagossa.[35]
Al-Faruqi esitti tawhidin (monoteismin) käsitteen yhdistävänä periaatteena islamilaisessa ajattelussa, korostaen sen merkitystä elämän eri osa-alueilla, mukaan lukien etiikka, politiikka ja koulutus. Hänen "tiedon islamisoimisen" aloitteensa pyrki integroimaan islamilaiset periaatteet nykyajan akateemisiin aloihin, edistäen holistista uskon ja järjen yhdistämistä.[36] IIIT ä hänen työnsä keskittyi islamilaisen epistemologian kehyksen luomiseen, mukaan lukien opetussuunnitelmien ja tutkimusmenetelmien kehittämiseen islamilaisen ajattelun pohjalta. Tämä aloite pyrki vastaamaan sekularisaation aiheuttamiin haasteisiin ja sitoutumaan islamilaiseen älylliseen perinteeseen.[37]
Ibrahim Kalinin mukaan al-Faruqin "tiedon islamisoiminen" keskittyi ensisijaisesti humanistisiin tieteisiin, jättäen modernin tieteellisen tiedon ulkopuolelle, mikä johti sosiologiseen painotukseen islamilaisessa tiedossa ja laiminlöi modernin tieteen sekularisoivan vaikutuksen.[38]
Al-Faruqi osallistui myös uskontojenväliseen vuoropuheluun, edistäen keskinäistä ymmärrystä ja yhteistyötä eri uskonyhteisöjen välillä. Hänen pyrkimyksensä pyrkivät luomaan globaalin ympäristön rauhalle ja kunnioitukselle, korostaen islamin, kristinuskon ja juutalaisuuden yhteisiä piirteitä.[39]
Nykyinen merkitys
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Al-Faruqin ideat tiedon islamisoimisesta vaikuttavat edelleen nykyaikaiseen islamilaiseen ajatteluun. Hänen painotuksensa islamilaisten periaatteiden integroimisesta moderniin akateemisiin aloihin on edelleen ajankohtainen tutkijoille ja kouluttajille, jotka pyrkivät harmonisoimaan uskon ja järjen. Hänen työtään siteerataan usein akateemisissa konferensseissa ja julkaisuissa islamilaisesta ajattelusta ja koulutuksesta.[40][41][42]
Al-Faruqin panokset uskontojenväliseen vuoropuheluun tunnustetaan laajasti. Hänen pyrkimyksensä edistää keskinäistä ymmärrystä ja yhteistyötä eri uskonyhteisöjen välillä on huomioitu useissa tieteellisissä töissä. Hänen lähestymistapansa uskontojenväliseen vuoropuheluun, joka korosti islamin, kristinuskon ja juutalaisuuden yhteisiä piirteitä, katsotaan merkittäväksi panokseksi globaalin rauhan ja kunnioituksen ilmapiirin edistämisessä.[43][44]
Hänen panoksensa muslimiyhteisölle Montrealissa ja hänen vaikutuksensa islamilaiseen tutkimukseen on tunnustettu postuumisti.[45]
Kuolema
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]Toukokuussa 1986 al-Faruqi ja hänen vaimonsa murhattiin heidän kodissaan Wyncote, Pennsylvaniassa Joseph Louis Youngin, joka tunnetaan myös nimellä Yusuf Ali, toimesta. Young tunnusti rikoksen, tuomittiin kuolemaan ja kuoli luonnollisiin syihin vankilassa vuonna 1996.[46][47][48] Hyökkäyksessä heidän tyttärensä, Anmar al-Zein, loukkaantui vakavasti, mutta hän selvisi laajaa sairaanhoitoa vaativasta tilasta. Eri teorioita on esitetty murhien motiiveista, mukaan lukien epäonnistunut murtoyritys ja poliittisesti motivoitu salamurha.[49][50][51][52]
Lähteet
[muokkaa | muokkaa wikitekstiä]- ↑ (2021) in Imtiyaz Yusuf: Essential Writings: Ismail Al Faruqi. Kuala Lumpur: IBT Books, 3.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il Raji (1949). The Ethics of Reason and the Ethics of Life (Kantian and Nietzschean Ethics). Bloomington: Indiana University.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il (1952). On Justifying the Good. Bloomington: Indiana University.
- ↑ Scheler, Max (1960). On the Eternal Man. London: SCM Press.
- ↑ Scheler, Max (1961). Man's Place in Nature. Boston: Beacon Press.
- ↑ Fletcher, Charles (2014). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Inter-faith Dialogue and the Work of Ismail Al-Faruqi. United Kingdom: I.B.Tauris, 34.
- ↑ Balfour, Clair. "Islamic scholar slain in U.S. was figure in Montreal", The Gazette, 31. heinäkuuta 1986.
- ↑ (2021) in Imtiyaz Yusuf: Essential Writings: Ismail Al Faruqi. Kuala Lumpur: IBT Books, 4.
- ↑ Fletcher, Charles (2014). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Inter-faith Dialogue and the Work of Ismail Al-Faruqi. United Kingdom: I.B.Tauris.
- ↑ Quraishi, M. Tariq (1986). Ismail al-Faruqi: An Enduring Legacy. MSA Publications, 9.
- ↑ "Editorial" (2011). The American Journal of Islamic Social Sciences 28 (3): ii-xii.
- ↑ "Editorial" (2011). The American Journal of Islamic Social Sciences 28 (3): ii-xii.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il R. (1962). 'Urubah and Religion: An Analysis of the Dominant Ideas of Arabism and of Islam as Its Heights Moment of Consciousness, On Arabism 1. Amsterdam: Djambatan.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il R. (1962). 'Urubah and Religion: An Analysis of the Dominant Ideas of Arabism and of Islam as Its Heights Moment of Consciousness, On Arabism 1. Amsterdam: Djambatan.
- ↑ Bakar, Osman (2005). The Intellectual Impact of American Muslim Scholars on the Muslim World, with Special Reference to Southeast Asia. Woodrow Wilson International Center for Scholars, 96–97. ISBN 1-933549-98-X.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 35–37.
- ↑ Ba-Yunus, Ilyas (1988). "Al Faruqi and Beyond: Future Directions in Islamization of Knowledge". The American Journal of Islamic Social Sciences 5 (1).
- ↑ Ba-Yunus, Ilyas (1988). "Al Faruqi and Beyond: Future Directions in Islamization of Knowledge". The American Journal of Islamic Social Sciences 5 (1).
- ↑ Quraishi, M. Tariq (1986). Ismail al-Faruqi: An Enduring Legacy. MSA Publications, 9.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 35–37.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 43–45.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 46–48.
- ↑ Ahsan, Muhammad Amimul (2013). "Islamization of Knowledge: An Agenda for Muslim Intellectuals". Global Journal of Management and Business Research Administration and Management 13 (10).
- ↑ Bakar, Osman (2005). The Intellectual Impact of American Muslim Scholars on the Muslim World, with Special Reference to Southeast Asia. Woodrow Wilson International Center for Scholars, 96–97. ISBN 1-933549-98-X.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il Raji (1982). Islamization of Knowledge: General Principles and Work Plan. IIIT.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il Raji (1982). Islamization of Knowledge: General Principles and Work Plan. IIIT.
- ↑ "Islamization of Knowledge: A Comparative Analysis of the Conceptions of Al-Attas and Al-Faruqi" (2000). Intellectual Discourse 8 (1): 19–45.
- ↑ "Islamization of Knowledge: A Comparative Analysis of the Conceptions of Al-Attas and Al-Faruqi" (2000). Intellectual Discourse 8 (1): 19–45.
- ↑ "Islamization of Knowledge: A Comparative Analysis of the Conceptions of Al-Attas and Al-Faruqi" (2000). Intellectual Discourse 8 (1): 19–45.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 151–152.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il R. (1980). Islam and the Problem of Israel. London: The Islamic Council of Europe.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il R. (1980). Islam and the Problem of Israel. London: The Islamic Council of Europe.
- ↑ Fletcher, Charles D. (2015). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Interfaith Dialogue and the Work of Isma'il al-Faruqi. London: I.B. Tauris, 152.
- ↑ Ismail R. al-Faruqi, "Islam and Zionism," in John L. Esposito, ed., Voices of Resurgent Islam (New York: Oxford University Press, 1983), 265.
- ↑ Fletcher, Charles (2014). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Inter-faith Dialogue and the Work of Ismail Al-Faruqi. United Kingdom: I.B.Tauris.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il Raji (1982). Islamization of Knowledge: General Principles and Work Plan. IIIT.
- ↑ Al-Faruqi, Isma'il Raji (1982). Islam: Source and Purpose of Knowledge: Proceedings and Selected Papers of Second Conference on Islamization of Knowledge. IIIT.
- ↑ Kalin, Ibrahim (2002). God, Life and the Cosmos. Ashgate, 60–61. “Ismail al-Faruqi’s work known under the rubric of 'Islamization of knowledge' is a good example of how the idea of method or methodology ('manhaj' and 'manhajiyyah', the Arabic equivalents of method and methodology, which are the most popular words of the proponents of this view) can obscure deeper philosophical issues involved in the current discussions of science. Even though al-Faruqi’s project was proposed to Islamize the existing forms of knowledge imported from the West, his focus was exclusively on the humanities, leaving scientific knowledge virtually untouched. This was probably due to his conviction that the body of knowledge generated by modern natural sciences is neutral and as such requires no special attention. Thus, al-Faruqi’s work and that of IIIT after his death concentrated on the social sciences and education. This had two important consequences. First, al-Faruqi’s important work on Islamization provided his followers with a framework in which knowledge (ilm) came to be equated with social disciplines, thus ending up in a kind of sociologism. The prototype of al-Faruqi’s project is, we may say, the modern social scientist entrusted as arbiter of the traditional Alim. Second, the exclusion of modern scientific knowledge from the scope of Islamization has led to negligent attitudes, to say the least, toward the secularizing effect of the modern scientific worldview. This leaves the Muslim social scientists, the ideal-types of the Islamization program, with no clue as to how to deal with the questions that modern scientific knowledge poses. Furthermore, to take the philosophical foundations of modern, natural sciences for granted is tantamount to reinforcing the dichotomy between the natural and human sciences, a dichotomy whose consequences continue to pose serious challenges to the validity of the forms of knowledge outside the domain of modern physical sciences.”
- ↑ Yusuf, Imtiyaz (2012). Islam and Knowledge: Al Faruqi's Concept of Religion in Islamic Thought. London: I. B. Tauris.
- ↑ Bakar, Osman (2005). "The Intellectual Impact of American Muslim Scholars on the Muslim World, with Special Reference to Southeast Asia". Muslims in the United States: Identity, Influence, Innovation: 96–97. Woodrow Wilson International Center for Scholars.
- ↑ Yusof, Norazmi (2015). "Revisiting al-Faruqi's Islamization of Knowledge in the Context of Modern Islamic Thought". International Journal of Islamic Thought 7 (1): 49–57. doi: .
- ↑ Shaikh, Saulat (2015). "Ismail al-Faruqi's Concept of the Islamization of Knowledge". Journal of Islamic Studies 15 (3): 49–57.
- ↑ Khan, Rahim (2018). "Al-Faruqi's Interfaith Dialogue and Its Contemporary Significance". Journal of Islamic Studies 15 (3): 209–223.
- ↑ Zain, Nurul (2013). "The Role of Ismail al-Faruqi in Interfaith Dialogue". Global Journal of Management and Business Research Administration and Management 13 (10): 10–18.
- ↑ Balfour, Clair. "Islamic scholar slain in U.S. was figure in Montreal", The Gazette, 31. heinäkuuta 1986.
- ↑ Black Muslim Charged in Slaying of Islamic Scholar and His Wife nytimes.com. 18. tammikuuta 1987.
- ↑ Confession Details Stalking, Slaying Of Islamic Scholars articles.mcall.com. 8. heinäkuuta 1987.
- ↑ Inside the Capitol (Joseph Louis Young dies of natural causes on death row) pointdebasculecanada.ca. 11. maaliskuuta 1996.
- ↑ Focus on Arabs and Islam wrmea.org. Marraskuu 1986.
- ↑ Fletcher, Charles (2014). Muslim-Christian Engagement in the Twentieth Century: The Principles of Inter-faith Dialogue and the Work of Ismail Al-Faruqi. United Kingdom: I.B.Tauris.
- ↑ "Assassination motive behind al-Faruqi killings", New Straits Times, 20. elokuuta 1986.
- ↑ "Zionist backlash against Arab intellectuals", New Straits Times, 21. elokuuta 1986.
|