Seenkäänüs
Seenkäänüs vai seenütlejä vai inessiiv om käänüs, mink mõtõq om näüdädäq minkagi seen olõmist.
Seenkäänüs võro keelen
[toimõndaq | toimõndaq lätteteksti]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/87/V%C3%B5ro_keele_sisemine_jagon%C3%B5min%C3%B5_u-o_ja_n-h_perr%C3%A4.png/414px-V%C3%B5ro_keele_sisemine_jagon%C3%B5min%C3%B5_u-o_ja_n-h_perr%C3%A4.png)
Seenkäänüsse lõpp om üts suurõmbit võro keelde sisemädse lakjaminegi juuni. Hummogu (Vahtsõliina, Räpinä) puul üteldäs hariligult kotoh, õdagu (Urvastõ, Sännä) puul kotun.
Mõnikõrd arvatas, et -h lõpp om õnnõ seto keelen, tegeligult kõnõl��s puul Vanna-Võromaad h-lõpuga. Ku minnäq keele aolukku, sis ommaq naaq mõlõmbaq lühembäq variandiq peris vanast hna-/hnä-lõpust: kotohna, käehnä. Sääntsit vanaperäliidsi sõnavormõ või viil löüdäq vanost rahvalaulõst, näütüses
Kolm oll' kõivo kotohna
Üts oll' kõiv kuldalehti,
Tõõne kõiv hõpelehti,
Kolmas kõivo vaskilehti (Esä oll' mul ilmarikas, H I 6, 592/3 (5) < Vastseliina khk. - Jaan Sandra < Leimanni Okse, Kundra tütar (1895))[1]
Täämbätseni aoni või mõnõl puul Võromaal viil kuuldaq hn-lõppu, nt iihn, kotohn.
Vana lõunõeesti hõimomurrõq | Vanaperäline võro kiil
(1300-1800) |
Täämbädse päävä hummoguvõro | Täämbädse päävä õdaguvõro | |
---|---|---|---|---|
Kodo | kotohna | kotohn | kotoh | kotun |
Käsi | kädehnä | käehn | käeh | käen |
Lätteq
[toimõndaq | toimõndaq lätteteksti]- ↑ Rahvalaulõ andmõbaas. Pruugit 17.10.2021.