Priekulė
Kitos reikšmės – Priekulė (reikšmės).
Priekulė | ||
---|---|---|
![]() ![]() | ||
Laiko juosta: (UTC+2) ------ vasaros: (UTC+3) | ||
Valstybė | ![]() | |
Apskritis | ![]() | |
Savivaldybė | ![]() | |
Gyventojų | 1 251 | |
Plotas | 2,450 km² | |
Tankumas | 511 žm./km² | |
Pašto kodas | LT-96047 | |
![]() |
Priekulė | |
vok. Prökuls |
Priekulė – miestas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 20 km į pietus nuo Klaipėdos, prie kelio 141 Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda . Seniūnijos centras, yra 2 seniūnaitijos. Mieste stovi Priekulės Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (nuo 1938 m.), Priekulės evangelikų liuteronų bažnyčia, yra Priekulės Ievos Simonaitytės gimnazija, Priekulės specialioji mokykla, vaikų darželis, I. Simonaitytės memorialinis muziejus, biblioteka, paštas, hipodromas „Vingio parkas“ (vyksta jojimo varžybos), buvęs Priekulės dvaras, Priekulės Ernsto Vicherto teatras.
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f7/Priekul%C4%93_-_panoramio_%281%29.jpg/220px-Priekul%C4%93_-_panoramio_%281%29.jpg)
Etimologija
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]XVI a. 1-ojoje pusėje miesto vietoje buvo Paminijos (ar Paminijo) kaimas (vandenvardinis vietovardis) – iš viso 3 sodybos. 1540 m. šito kaimo seniūnas buvo Lukas Priekulis (Lucas Precoll) ar Priekulė. Taigi, Priekulė yra asmenvardinis vietovardis. Pačios pavardės kilmė tikriausiai yra latviška (plg. Priekulės miestas Latvijoje).[2]
Kita versija miesto vardą sieja su geografine padėtimi: Priekulė įsikūrusi Pajūrio žemumoje, prie Minijos upės kilpos, kuri senovėje vadinta kule. Pagal šią versiją, Priekulės vardas gali būti kildinamas iš žemaitiško posakio „prie kūlio“, nors pastebėtina, kad Priekulė istoriniuose šaltiniuose visada buvo rašoma su trumpąja u, o ne ilgąja ū.[3]
Rašytoja Ieva Simonaitytė taip rašė apie etimologiją:
Geografija
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Miestas susiformavęs penkių kelių kryžkelėje: be pagrindinio kelio 141 Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda , kelias ėjo į Dreverną, Lankupius, Ventę ir Agluonėnus. Didžioji miesto dalis yra dešiniajame Minijos krante, upės vingyje. Miestas įsikūręs šalia geležinkelio Šilutė–Klaipėda, 7 km į rytus nuo Kuršių marių. Vingio parke stovi gamtos paminklas – Priekulės ąžuolas (1,5 m storio ir 25 m aukščio). Priekulės mieste vyrauja pamario kraštui būdinga architektūra, nedidelio aukštingumo daugiabučiai, individualūs gyvenamieji namai. Šalia miesto yra keli nedideli priemiesčiai (Priekulės I k., Priekulės II k., Gropiškio, Pangesų k.).
Per Priekulę iki 2013 metų ėjo kelias 141 Kaunas–Jurbarkas–Šilutė–Klaipėda . Kelias nukreiptas 2013 metais į rytus nuo Priekulės pastačius aplinkkelį. Aplinkkelis tęsiasi nuo Dituvos iki kelio į Agluonėnus, vėliau ketinama pratesti iki Veiviržo upės. Iš Priekulės galima pasiekti Dreverną 2206 Priekulė–Dreverna–Svencelė . Taip pat eina kelias į Kintus 2201 Priekulė–Sakūčiai–Ventė . Yra veikianti Priekulės geležinkelio stotis. Per Miniją nutiesti Priekulės aplinkkelio, geležinkelio, automobilių kelio tiltai.
Gamtos vertybės:
- Vingio parkas
- Priekulės ąžuolas (išsaugotas nuvirtusio medžio kamienas)
- Vingio parko ąžuolas
- Šperberių ąžuolas
- Ievos Simonaitytės bukas
- Kliošų parko bukas
- Kliošų parko kėnis
Istorija
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Priekule%2C_etwa_1992.jpg/220px-Priekule%2C_etwa_1992.jpg)
Pagal Melno taiką su Vokiečių ordinu, Priekulės apylinkės (kuriose gyveno nemažai lietuvių) atiteko Ordinui, o vėliau – Prūsijai. Pati Priekulė minima nuo 1511 m. XVI a. pabaigoje įkurta seniausia Klaipėdos krašte evangelikų liuteronų parapija. 1614 m. čia jau veikė krautuvė. XVIII a. pradžioje įkurta privilegijuota karčiama, iš kurios vėliau išaugo kulminis Priekulės dvaras. 1713 m. minimas ir valstybinis Domėnų dvaras. 1770 m. įsteigtas teismas.
XIX a. pabaigoje J. F. Šrėderio spaustuvėje buvo spausdinami lietuviški laikraščiai ir knygos, plitusios po Lietuvą carinės priespaudos laikais. Spaustuvė veikė 1865–1918 m. Per šį laikotarpį buvo išspausdintos 257 knygos, leisti 9 periodiniai spausdiniai, daug smulkių leidinių.[4] XIX a. pabaigoje Priekulė – kaimas Klaipėdos apskrityje, jame veikė pašto stotis.[5] 1898 m. įrengtas dujinis gatvių apšvietimas, 1902 m. įvestas telefonas.
1923 m. Priekulė atiteko Lietuvai. 1938 m. pastatyta Priekulės bažnyčia. 1945 m. įkurtas Priekulės tarybinis ūkis. 1946 m. rugpjūčio 3 d. tapo apskrities pavaldumo miestu. 1950 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo TSRS 50-mečio paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė sūrių, keramikos gamyklos.
2002 m. patvirtintas Priekulės herbas.
Administracinis-teritorinis pavaldumas | |||
---|---|---|---|
XVIII a. – 1950 m. | Priekulės valsčiaus centras | Klaipėdos apskritis | |
1950–1953 m. | rajoninio pavaldumo miestas | Priekulės rajono centras | Klaipėdos sritis |
1953–1959 m. | |||
1959–1995 m. | rajoninio pavaldumo miestas, Priekulės apylinkės centras |
Klaipėdos rajonas | |
1995– | Priekulės seniūnijos centras | Klaipėdos rajono savivaldybė | Klaipėdos apskritis |
Gyventojai
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]![]() ![]() | ||||||||
1871 m.[6] | 1905 m.[7] | 1925 m. | 1959 m.sur.[8] | 1970 m.sur.[9] | 1976 m.[10][11] | 1979 m.sur.[12] | ||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
201 | 521 | 1 101 | 1 823 | 1 931 | 2 000 | 1 864 | ||
1989 m.sur.[13] | 2001 m.sur.[14] | 2010 m. | 2011 m.sur.[15] | 2017 m. | 2018 m. | 2021 m.sur.[16] | ||
1 826 | 1 725 | 1 644 | 1 413 | 1 261 | 1 256 | 1 245 | ||
|
Tautinė sudėtis
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]Žymūs žmonės
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- Robertas Gleichas (1859–1912) – pirmas žymesnis Klaipėdos krašto dailininkas
- Friedrich Börschmann (1870–1941) – medikas, Vokietijos socialdemokratų partijos narys
- Ernst Boerschmann (1873–1949) – architektas, sinologas
- Erich Hippke (1888–1969) – karininkas, medikas
- Ieva Simonaitytė (1897–1978) – rašytoja, kuri 1960–1978 m. Priekulėje praleisdavo vasaras, turėjusi čia vasarnamį, kuriame 1980 (ar 1984) m. įkurtas rašytojos sodyba-memorialinis muziejus prie Minijos kranto. 1997 m. rašytojai pastatytas paminklas. Savo kūrinyje „Aukštujų Šimonių likimas“ (1935 m.) I. Simonaitytė aprašė sunkų Klaipėdos krašto žmonių gyvenimą. Romane minimas žiaurus Priekulės dvaro valdytojas Puserna (1729–1790), daug baudžiauninkų pakoręs ant ąžuolo. Pats dvarininkas palaidotas prie kelio į Dreverną.
- Heinz Janert (1897–1973) – profesorius, dėstytojas, dirvotyrininkas
- Egon Erzum (1904–1974) – Vokietijos politikas
- Herbert Böttcher (1907–1950) – teisininkas, SS ir policijos vadas
- Konrad Loerke (1909–1975) – Vokietijos karinio jūrų laivyno karininkas
- Linas Julijonas Jankus (1946–2014) – tapytojas, visuomenės veikėjas
Literatūra
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- Priekulė (sud. Kęstutis Demereckas). – Klaipėda: Libra Memelensis, 2004 m. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9955-544-22-8
- Prisiminimai ir kūryba. Priekulė (sud. Edita Barauskienė, Janina Liškienė). - 2-asis papild. ir patais. leid. - Vilnius: Biznio mašinų kompanija, 2007 m. - ISBN 978-9955-701-43-9
- Priekulė. Mūsų Lietuva, T. 4. – Bostonas: Lietuvių enciklopedijos leidykla, 1968. – 666 psl.
Šaltiniai
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- ↑ Aldonas Pupkis, Marija Razmukaitė, Rita Miliūnaitė. Vietovardžių žodynas. – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002. ISBN 5-420-01497-1. // (internetinis leidimas) [sudarytojai Marija Razmukaitė, Aldonas Pupkis]. ISBN 978-9955-704-23-2.
- ↑ Aleksandras Vanagas. „Lietuvos miestų vardai“ (antrasis leidimas). – Vilnius, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. // psl. 161–164
- ↑ 153 įdomiausi Lietuvos miesteliai. – Kaunas, Terra Publica, 2010. // psl. 310
- ↑ Kristina Abromavičiūtė (2018-09-10). „Istorijos pėdsakai Priekulės periodinės spaudos puslapiuose“. Mano Gargždai. Nuoroda tikrinta 2021-09-27.
- ↑ Proekuls. Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, T. IX (Poźajście — Ruksze). Warszawa, 1888, 47 psl. (lenk.)
- ↑ Die Gemeinden und Gutsbezirke des Preußischen Staates und ihre Bevölkerung – Nach den Urmaterialien der allgemeinen Volkszählung vom 1. Dezember 1871, Heft I (die Provinz Preussen). – Berlin, 1874. // psl. 2–15.
- ↑ Gemeindelexikon für das Königreich Preußen – Auf Grund der Materialien der Volkszählung vom 1. Dezember 1905 und anderer amtlicher Quellen, Heft I (Ostpreußen). – Berlin, 1907. // psl. 152–163.
- ↑ Priekulė. Mažoji lietuviškoji tarybinė enciklopedija, T. 2 (K–P). Vilnius, Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1968, 917 psl.
- ↑ Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės 1959 ir 1970 metais (Visasąjunginių gyventojų surašymų duomenys). Vilnius: Centrinė statistikos valdyba prie Lietuvos TSR Ministrų tarybos, 1974.
- ↑ Priekulė. Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris, 199 psl.
- ↑ Algirdas Baliulis, Domas Kaunas ir kt. Priekulė. Tarybų Lietuvos enciklopedija, T. 3 (Masaitis-Simno). – Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1987. // psl. 443
- ↑ Lietuvos TSR kaimo gyvenamosios vietovės (1979 metų Visasąjunginio gyventojų surašymo duomenys). Vilnius: Lietuvos TSR Centrinė statistikos valdyba, 1982.
- ↑ Kaimo gyvenamosios vietovės (1989 metų Visuotinio gyventojų surašymo duomenys). Vilnius: Lietuvos Respublikos Statistikos departamentas, 1993.
- ↑ Klaipėdos apskrities gyvenamosios vietovės ir jų gyventojai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2003.
- ↑ Gyventojai gyvenamosiose vietovėse: Lietuvos Respublikos 2011 metų gyventojų ir būstų surašymo rezultatai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2013. Suarchyvuota 2022-04-08.
- ↑ Gyventojai gyvenamosiose vietovėse: Lietuvos Respublikos 2021 metų gyventojų surašymo rezultatai. Vilnius: Statistikos departamentas, 2022.
- ↑ 2011 m. surašymo duomenys Archyvuota kopija 2021-10-28 iš Wayback Machine projekto.
- ↑ 2001 m. surašymo duomenys Archyvuota kopija 2016-03-06 iš Wayback Machine projekto.
Nuorodos
[redaguoti | redaguoti vikitekstą]- Priekulės istorija Archyvuota kopija 2006-12-30 iš Wayback Machine projekto.
- I. Simonaitytės muziejus
|