Convair B-36 Peacemaker
Convair B-36 Peacemaker | |
---|---|
![]() B-36J в польоті. | |
Тип | Стратегічний бомбардувальник |
Виробник | Convair |
Перший політ | 8 серпня 1946 |
Початок експлуатації | 1949 |
Виготовлено | 384 |
![]() |
Convair B-36 Peacemaker (Конвер Б-36) — перший у світі бомбардувальник з міжконтинентальною дальністю польоту. Країна виробник — США. Неофіційна назва — «Миротворець» (англ. Peacemaker).
Для свого часу літак В-36 був унікальним інженерним досягненням в ца́рині літакобудування. Є найбільшим за розмахом крил бойовим літаком за всю історію авіації — 70,1 м (230 футів). Був найбільшим поршневим літаком з тих, що виготовлялися серійно. В-36 мав найпотужніше артилерійське оборонне озброєння за всю історію авіації. B-36 був першим бомбардувальником, здатним доставляти будь-який вид ядерної зброї з арсеналу США всередині своїх чотирьох бомбових відсіків. З радіусом дії 16 000 км (10 000 миль) і максимальним корисним навантаженням 39 600 кг (87 200 фунтів), В-36 був здатний здійснити міжконтинентальний переліт без дозаправлення.
Конструктивно, був вільнонесним суцільнометалевим монопланом з верхнім розташуванням крила, оснащений шістьма поршневими двигунами, встановленими в мотогондолах на крилах, трилопатевими штовхальними гвинтами і триколісним складаним шасі з носовою колісною стійкою. Основні конструктивні особливості літака В-36 визначалися переважно вимогою отримання великої дальності польоту при досить великому корисному навантаженні.
В-36 пробув на озброєнні ВПС США менше десяти років і в другій половині 1950-х років був змінений літаком В-52.
Початок робіт для створення «супербомбардувальника» В-36 можна віднести до перших місяців 1941 року. 11 квітня 1941 Повітряний корпус Армії США завершив і подав на розгляд авіаційній промисловості США специфікацію на майбутній міжконтинентальний бомбардувальник — рятівник батьківщини і демократії.
Спочатку Повітряний корпус Армії США бажав отримати на озброєння бомбардувальник, що має максимальну дальність польоту 19310 км на висоті 7620 м при крейсерській швидкості 443 км/год, максимальну швидкість на цій висоті 724 км/год із стелею над ціллю 13716 м. Для початку 1941 ці вимоги були вражаючими: наприклад, найкращий серійний дальній літак — бомбардувальник США В-17, що нещодавно надійшов на озброєння ВПС, мав, дальність польоту тільки 3220 км при значно менших значеннях швидкості та вантажопідйомності.
Новий літак характеризувався як міжконтинентальний бомбардувальник і призначався для ураження з американського континенту стратегічних цілей, розташованих на інших континентах, в межах практичного радіуса дії літака, який при зазначених умовах повинен був становити 6000-7000 км. При такому радіусі дії з'єднання бомбардувальників могли б вражати будь-який пункт на Європейському континенті, а за умови висунення їх на передові авіабази в Канаді, Алясці, Гавайських і Філіппінських островах, і будь-який пункт на Азійському континенті. Найбільша маса бомбового навантаження, згідно специфікації, визначалася в 32 660 кг при зменшеному радіусі дії. Крім зазначеного основного призначення, специфікація обумовлювала модифікацію базового літака в стратегічний фоторозвідник. Дещо пізніше були розроблені вимоги до модифікації літака в танкер для перевезення палива і масла, а також для заправки літаків паливом у польоті. У серпні 1941 р. початкові ідеї американських військових по новому «супербомбардувальнику» трансформуються в реальнішу ідею «10000-мильного, 10000-фунтового бомбардувальника», основні вимоги до якого були сформовані шляхом оцінок гіпотетичного літака-бомбардувальника, отриманого при збільшенні всіх розмірностей В-17 вчетверо. Максимальна дальність подібної машини повинна була бути 16 100 км, бойовий радіус дії з 4540 кг бомб — 6440 км, крейсерська швидкість — 386—483 км/год і стеля над ціллю — 12200 м.
Незабаром після видачі специфікації роботи над проєктом майбутнього бомбардувальника розпочали фірми Консолідейтед(Конвер), Боїнг, Дуглас і Нортроп. До жовтня місяця 1941 року було підготовлено ескізні проєкти фірм. Переможцем у цьому змаганні вийшла фірма Консолідейтед, що почала працювати над проєктом «супербомбардувальника», що отримав фірмову назву Консолідейтед Модель 35, у травні 1941 року. Консолідейтед пропонувала побудувати літак нормальної схеми з шістьма двигунами, розташованими на крилі, штовхаючими гвинтами і двокілевим хвостовим оперенням. 15 листопада 1941 року фірма отримує контракт на будівництво двох експериментальних літаків-бомбардувальників Моделі 35, які отримали офіційне позначення ХВ-36. Перший літак повинен був бути готовий у травні 1944 року, другий — до жовтня того ж року.
8 серпня 1946 року[1] екіпаж у складі 9 чоловік на чолі з льотчиком-випробувачем Б. Еріксоном підіймає ХВ-36 в перший політ, який тривав 37 хвилин. У першому польоті ХВ-36 мав злітну масу близько 90000 кг і заправку паливом близько 30000 л.
Серійне виробництво продовжувалось до 14 серпня 1954 року і перевищило початково намічений обсяг в 100 машин. Всього побудовано 383 літаки В-36. Крім двох експериментальних (ХВ-36 та YB-36) вироблялись наступні бомбардувальні (В-36) та розвідувальні (RB-36) варіанти:
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d6/B36_convair_modification.jpg/220px-B36_convair_modification.jpg)
- В-36A
- Перша серійна модифікація з поршневим двигуном Pratt & Whitney R-4360-25 Wasp Major (побудовано 22 літаки).
- В-36B
- Перша великосерійна версія з поршневим двигуном Pratt & Whitney R-4360-41 Wasp Major та прицілом Sperry K-1(побудовано 73 літаки, перший політ 8 липня 1948 року).
- B-36C
- Варіант B-36A з поршневим двигуном Pratt & Whitney R-4360-51 VDT.
- B-36D
- Перший з сімейства бомбардувальників В-36, обладнаний чотирма додатковими турбореактивними двигунами «Дженерал Електрик J47-GE-19» з тягою 2460 кг (побудовано 22 літаки, перший політ 23 березня 1949 року).
- RB-36D
- Стратегічний розвідник. До складу екіпажу увійшли ще сім чоловік, що обслуговували 14 фотоапаратів(побудовано 17 літаків, перший політ 18 лютого 1949 року).
- RB-36E
- Розвідувальний варіант бомбардувальника. Створений в січні 1950 року, на базі застарілих B-36А. На усі літаки встановили додаткові ТРД і змінили склад бортового устаткування. Як і на RB-36D, передній бомбовий відсік загерметизували і закріпили в ньому 14 фотоапаратів для різних видів аерофотознімання. Задній бомбовідсік залишився вільний для підвіски бойового вантажу. Прийнятий на озброєння в червні 1950 року.
- B-36F
- Модифікація бомбардувальника, оснащена двигунами R-4360-53 з потужністю 3800 к.с. і чотирма ТРД J47. (побудовано 37 літаків, перший політ — листопад 1950 року).
- RB-36F
- Двадцять чотири літаки B-36F, перероблені в розвідники. Відрізнялися збільшеним запасом палива в крильових баках. Впродовж 1953—1954 рр. 12 машин переробили відповідно до проєкту FICON, позначивши машини GRB-36F.(перший політ — 1951 року).
- YB-36G
- Два літаки з реактивними двигунами і стріловидним крилом, конкуренти стратегічного бомбардувальника В-52. Будувалися на базі фюзеляжів від В-36F. На крилі підвішувалися вісім ТРД J57-P-3. Перший політ відбувся 18 квітня 1952 року. Відомі під іншим позначенням YB-60.
- В-36Н
- Бомбардувальник з новим устаткуванням, носій термоядерної зброї. Почав серійно випускатись з квітня 1952 року. Всього побудовано 82 літаки.
- RB-36H
- Стратегічний розвідник на базі В-36Н. Перший політ — грудень 1951 року. Всього побудовано 73 літаки.
- NB-36H
- Convair NB-36H[en] — експериментальний літак з ядерним реактором на борту. Створений в 1955 році на базі літака В-36Н з серійним номером 51-5712, перший політ здійснений 17 вересня 1955 року. Основною метою проєкту був доказ можливості спорудження бомбардувальника з необмеженою дальністю і тривалістю польоту. У задній бомбовідсік В-36 встановили малогабаритний реактор фірми «Дженерал Електрик» — ASTR з водяним охолодженням і потужністю 1МВт. Кабіна екіпажа екранувалася від дії радіації листами свинцю. Вода, що охолоджувала реактор, проганялася насосами через активну зону, перетворювалася на пару і конденсувалася в радіаторах на бортах задньої частини фюзеляжу. 1957 року міністр оборони США заборонив польоти NB-36Н у зв'язку з їх високою потенційною небезпекою для цивільного населення.
- B-36J
- Остання модифікація бомбардувальника. Висотний варіант літака. Перший літак злетів 3 вересня 1953 року. Побудовано 33 машини. Останній серійний літак переданий ВПС 14 серпня 1954 року. Для збільшення дальності польоту з літаків прибрали гарматні установки і скоротили екіпаж на дев'ять чоловік. Уздовж фюзеляжу могли підвішуватися додаткові паливні баки. B-36J останній раз піднявся в повітря 30 квітня 1959 року з авіабази Девіс Монтан, він летів на вічну стоянку в музей ВПС США.
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/B36_convair_plan.gif/220px-B36_convair_plan.gif)
- Розмах крила: 70,10 м
- Довжина: 49,40 м
- Висота: 12,2 м
- Площа крила: 443,30 м²
- Профіль крила: NACA 63(420)-422 корінь крила, NACA 63(420)-517 кінцівка крила
- Маса:
- пустого літака: 63793 кг
- нормальна злітна: 103282 кг
- максимальна злітна: 148700 кг
- Тип двигуна: 6 ПД R-4360-41
- Потужність: 6x3500 к.с.
- Максимальна швидкість: 613 км/год
- Крейсерська швидкість: 325 км/год
- Практична дальність: 13156 км
- Бойовий радіус дії: 6020 км
- Максимальна скоропідйомність: 420 м/хв
- Практична стеля: 10500 м
- Екіпаж: 15 чол
- Озброєння:
- Гармати: шістнадцять 20-мм М24А1
- Бомби: 32660 кг — нормально, 39000 кг — максимально
В-36 — суцільнометалевий високоплан класичної схеми з однокільовим оперенням та шасі, що прибиралось. Екіпаж літака в далеких польотах досягав 18 осіб.
Фюзеляж круглого поперечного перерізу діаметром 3,8 м і завдовжки 49,6 м. Конструктивно поділявся на 6 відсіків. Попереду знаходилася герметична кабіна екіпажу, за нею — негерметичний відсік гарматного озброєння, далі — бомбовий відсік завдовжки 21,1 м, за яким йшов хвостовий відсік озброєння в якому містилась кормова герметична кабіна стрільців і, нарешті, негерметичний хвостовий відсік.
Передня кабіна екіпажа двох'ярусна. На вер��ньому розташовувалися поруч робочі місця двох пілотів. За їх кріслами знаходилося робоче місце бортінженера(на деяких літаках — два), який сидів проти польоту і міг спостерігати за двигунами. Біля задньої стінки кабіни по бортах розташовувалися місця стрільців з блістерами і прицільними станціями. На нижньому ярусі були місця штурмана-бомбардира і носового стрільця, над якими розташовувалася негерметична вигородка для гарматної установки. Далі — робоче місце бортрадиста. Кабіна відділялася від середньої частини фюзеляжу плоскою герметичною перегородкою з двома люками.
Далі розташовувався бомбовий відсік, в якому між фермами і обшивкою фюзеляжу розміщувалися загальні системи і агрегати: балони з киснем, повітрям і водою, різні трубопроводи, кабельні мережі. Зовнішня обшивка відсіку виконувалася з магнієвих сплавів і тільки верхня частина — з дюралю. За бомбовим відсіком знаходився відсік кормових гарматних веж. Задня гермокабіна розміщувалася позаду відсіку гарматних веж. У ній на робочих місцях стрільців, що керували кормовими вежами, були змонтовані чотири блістери. При вимушеній посадці усі блістери можна було скинути, а прицільні станції відвести в боки. Крім того, в нижній частині кабіни розташовувався аварійний люк. Під час стоянки його можна було використати як вхідний. Окрім чотирьох прицільних станцій, в хвостовій кабіні розміщувався пост управління кормовою станцією радіолокації і хвостовою гарматною установкою. У підлозі кабіни передбачалася можливість установки фотоапарата для контролю за результатами бомбардування. Крім того, в кабіні знаходилися ліжка відпочинку членів екіпажу, холодильник, плитка для розігрівання їжі, умивальник і туалет. Згодом, в цілях полегшення літака, велику частину побутового устаткування зняли.
Хвостовой відсік літака мав наполовину монококону конструкцію і був негерметичним. До нього кріпилося оперення, а в самому кінці — хвостова гарматна установка. Основний матеріал хвостового відсіку — магнієві сплави.
Крило — кесонного типу, дволонжеронне, з додатковою стінкою. Поперечний набір крила утворювали збірні фермові нервюри. Основний матеріал кесона — високоміцні алюмінієві сплави. Нижні панелі обшивки між крайніми і внутрішніми двигунами — знімаються для установки і обслуговування паливних баків. Коренева хорда крила 10,2 м, кінцева — 3,40 м, кут поперечного V +2, кут установки +3'. Профіль крила — ламінарний NACA 63.4-422A з відносною завтовшки 22 % біля кореня крила і NACA 65.4-517A з відносною завтовшки 17 % на кінцівці. Уздовж задньої кромки крила розташовувалися висувні однолонжеронні трисекційні закрилки з електричним приводом. Елерони з полотняною обшивкою були оснащені сервокомпенсаторами з 100 % ваговим балансуванням і внутрішньою аеродинамічною компенсацією.
На передній кромці крила розміщувалися повітрозабірники систем охолодження двигунів, маслорадіаторів, підготовки повітря для системи, що захищала від обледеніння та системи кондиціонування. У задній частині крила знаходився прохід для огляду двигунів у польоті.
Шасі літака — триопорне з носовою керованою опорою. Привід усіх стулок і гальм коліс був гідравлічним. Колеса на лівій і правій основних опорах могли пригальмовуватися окремо для полегшення маневрування на землі. У останній модифікації бомбардувальника B-36J, у зв'язку зі збільшеною злітною вагою, шасі посилили, але зовні воно не змінилося.
Силова установка складалася з шести поршневих 28-циліндрових зіркоподібних двигунів повітряного охолодження Pratt & Whitney R-4360 Wasp Major. На В-36А встановлювалися мотори R-4360-25 злітною потужністю 3000 к.с. (2238 кВт). На B-36/B/D/E стояли R-4360-41, які розвивали при зльоті 3500 к.с.(2611 кВт). Ще досконаліші мотори R-4360-53 отримали модифікації B-36F/H/J. Їх злітна потужність склала 3800 к.с.(2835 кВт). Ця потужність була досягнута не тільки великим робочим об'ємом двигуна, що досягав 71,45 л, а й досить напруженим робочим режимом. Потрібно сказати, що тиск наддуву становив 1525 мм.рт.ст.(більше 2 атм) на злітному режимі і 1390 мм.рт.ст. на розрахунковій висоті 10650 м. Наддув створювали відцентровий нагнітач і два турбокомпрессори ВН-1, які забезпечували номінальну потужність двигуна 2650 к.с. і потужність на бойовому режимі 3000 к.с. до висоти 10650 м. Показником технічної досконалості двигуна Wasp Major є його питомі параметри: літрова потужність 37,1 к.с./л, питома маса 0,628 кг/к.с. і питома витрата палива на крейсерському режимі, що становила 195 г/(к.с.*год). Досить сказати, що питома витрата палива двигуна Райт R-3355-13, що встановлювався на Боїнг В-29, досягала 225 г/(к.с.*год). Мотори мали масу близько 1530 кг і робочу швидкість обертання валу — 2700 об/хв.
В-36 мав найпотужніше артилерійське оборонне озброєння за всю історію авіації. Воно складалося з восьми спарених установок з гарматами Дженерал Електрик М24А-1 калібром 20 мм, скорострільністю 800 постр./хв з початковою швидкістю снаряда 732 м/с. Установки забезпечували сферичний обстріл. Вогнем кожної з них керував стрілець з окремої оптичної прицільної станції. Кормовою установкою керував стрілець-оператор РЛС.
- ↑ National Museum of the USAF. Архів оригіналу за 24 липня 2018. Процитовано 31 липня 2018.
- B-36 Peacemaker на airwar.ru [Архівовано 26 квітня 2014 у Wayback Machine.] (рос.)
- Convair B-36 Peacemaker (США) — вінець розвитку поршневих бомбардувальників (рос.)
Помилка Lua у Модуль:External_links у рядку 56: assign to undeclared variable 'link'.
![]() |
Це незавершена стаття з авіації. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
![]() | Ця стаття потребує додаткових посилань на джерела для поліпшення її перевірності. (червень 2017) |