arvokkuus
Suomi
[muokkaa]Substantiivi
[muokkaa]arvokkuus (40)
- se, että tuntee olevansa arvokas, omanarvontunto
- Hän yritti koota arvokkuutensa rippeet pyhkiessään lokaa kasvoiltaan.
Ääntäminen
[muokkaa]- IPA: /ˈɑrʋokːuːs/
- tavutus: ar‧vok‧kuus
Taivutus
[muokkaa]Taivutus | ||
---|---|---|
sijamuoto | yksikkö | monikko |
kieliopilliset sijamuodot | ||
nominatiivi | arvokkuus | arvokkuudet |
genetiivi | arvokkuuden | arvokkuuksien |
partitiivi | arvokkuutta | arvokkuuksia |
akkusatiivi | arvokkuus; arvokkuuden |
arvokkuudet |
sisäpaikallissijat | ||
inessiivi | arvokkuudessa | arvokkuuksissa |
elatiivi | arvokkuudesta | arvokkuuksista |
illatiivi | arvokkuuteen | arvokkuuksiin |
ulkopaikallissijat | ||
adessiivi | arvokkuudella | arvokkuuksilla |
ablatiivi | arvokkuudelta | arvokkuuksilta |
allatiivi | arvokkuudelle | arvokkuuksille |
muut sijamuodot | ||
essiivi | arvokkuutena | arvokkuuksina |
translatiivi | arvokkuudeksi | arvokkuuksiksi |
abessiivi | arvokkuudetta | arvokkuuksitta |
instruktiivi | – | arvokkuuksin |
komitatiivi | – | arvokkuuksine- + omistusliite |
vartalot | ||
vokaalivartalo | - | |
heikko vartalo | arvokkuude- | |
vahva vartalo | arvokkuute- | |
konsonantti- vartalo |
arvokkuut- |
Etymologia
[muokkaa]sanan arvokas vartalosta arvokk- ja suffiksista -uus
Käännökset
[muokkaa]1. se, että tuntee olevansa arvokas, omanarvontunto
|
Aiheesta muualla
[muokkaa]- arvokkuus Kielitoimiston sanakirjassa