Weiss Manfréd
Weiss Manfréd | |
![]() | |
Strelisky Sándor felvétele | |
Született | 1857. április 11.[1] Pest |
Elhunyt | 1922. december 25. (65 évesen)[1] Budapest[2] |
Állampolgársága | magyar |
Gyermekei |
|
Foglalkozása | vállalkozó |
Sírhelye | Salgótarjáni utcai zsidó temető |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Weiss Manfréd témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
![](http://178.128.105.246/host-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ee/Berthold_Weiss_Canned_Foods.jpg/260px-Berthold_Weiss_Canned_Foods.jpg)
Báró csepeli Weiss Manfréd (Pest, 1857. április 11. – Budapest, Terézváros, 1922. december 25.[3]) nagyiparos, a Weiss Manfréd Acél- és Fémművek alapítója.
Életútja
[szerkesztés]Nagyapja, Baruch Weiss, a falusi pipakészítő kisiparos izraelita feltehetően Csehországból érkezett hazánkba, de gyermekei a családot hamarosan ismertté tették Magyarországon. Az apa, Weiss B. Adolf 1807-ben született, és hatgyerekes családot nevelt fel, felesége Kanitz Éva volt. Manfréd a család legfiatalabb tagjaként jött világra 1857. április 11-én, Pesten.
A kereskedelmi akadémia elvégzése után Hamburgba került, ahol egy gyarmatáru-nagykereskedésben töltötte négy inasévét. Azután a kereskedőház cégvezetője lett, s csak apja egyre súlyosbodó betegsége miatt tért haza, 1877-ben.
Miután apja még ugyanazon évben meghalt, Manfréd bátyja, Weiss Berthold üzleti tevékenységébe kapcsolódott be, aki közben már sikeresen üzletelt, a terménykereskedésben önállósult, szépen gyarapítva a család vagyonát. A budai Királyi Gőzmalom alapító részvényesei közé is feliratkozott. A két fivér most összefogott és engedélyt kért „szelencében eltartható” húskonzervek készítésére. Az 1882. december 28-án kapott engedély alapján alakult meg Weiss Berthold és Manfréd „Első Magyar Conserv Gyára” a Lövölde téren.
A testvérek a konzervüzemet fokozatosan bővítették, majd áthelyezték a Közvágóhíd közelébe, a Máriássy utcába, ahol főleg a hadsereg megrendelésére gyártottak Globus márkanéven húskészítményeket, az idénymunka szabad kapacitását pedig gyalogsági töltények szétszerelésével és újratöltésével hidalták át. Később, a növekvő konzervigényre való tekintettel, a csomagoláshoz szükséges bádogdobozok gyártását is programba vették, ami által már a vasipari tevékenységre is áttértek.
A két testvér vagyonát házasság útján is növelte. Berthold egyik ausztriai üzletfelének lányát vette feleségül, jelentős vagyonnal, Manfréd pedig, miután feleségül vette 1884-ben a szintén izraelita vallású Albert von Wahl vasúti vezérigazgató Alice von Wahl (1865–1904)[4] nevű lányát, kapcsolatait szélesítette. A vagyonosodás új gyárak alapítását tette lehetővé; Weissék közreműködésével létrejött Vácott, Iglón és Selmecbányán az Első Magyar Szövő- és Kötőgyár Rt.[Jegyzet 1][5] A legnagyobb hasznot azonban a hadi rendelések hozták, az erzsébetfalvi telepen a rendszeresített húsáruk készítése mellett túlsúlyba került a töltényhüvelyek és lövedékek gyártása. A Weiss testvérek a hadseregnek egyre többféle árut szállítottak.
Csepel
[szerkesztés]Egy váratlan esemény azonban fordulatot hozott a vállalkozás életében. 1890-ben tölténygyártás közben a húsáru üzemben súlyos baleset történt, robbanás volt az üzem területén. Ettől kezdve a hatóság nem engedélyezte tovább a konzervgyárban a töltények tűz- és robbanásveszélyes élesítését. Ez kényszerítette a tulajdonosokat arra, hogy a gyárat egy lakatlan területre helyezzék át, amely azonban a konzervgyártól se legyen távol. Így esett a választás Csepelre. Gyárukat 1892-ben költöztették át a szigetre. Amikor a Weiss testvérek Csepelen megvetették lábukat, már jelentős tőkeerőre támaszkodhattak, és a jövőre való kilátásaik is kitűnőek voltak. Már beépültek több bankba és vállalatba, több kedvezmény formájában is élvezték a kormány támogatását, jó kapcsolatokat építettek ki a külfölddel, különösen pedig a hadsereggel. Üzleti kapcsolataik révén bekerülhettek az ország és a Monarchia legfelsőbb köreibe.
Amikor a két Weiss testvér megalapította, és üzembe helyezte a gyárat, Csepel még álmos falu volt. A sziget egy nagy részét az 1880-as években Prückler László pesti pezsgőgyáros bérelt vadászterületet, amelyen fogoly és nyúl állományt tartott.[6][7] Csepel paraszti jellege csak akkor kezdett rohamosan megváltozni, amikor felépült Weiss Manfréd első üzeme a sziget északi részén. A sziget mezőgazdasági munkásai örömmel vállaltak munkát az előnyös munkafeltételeket biztosító iparban.
Berthold és Manfréd 1892. december 12-én vette bérbe Csepel községtől a homokos, úgynevezett János-legelőt. Mintegy öt hold területen, kis favázas épületekben indult meg a termelés, kb. 30–40 férfi és 100–110 nő foglalkoztatásával. 1893. január 12-én kapták meg a vállalkozók az engedélyt ipartelep létesítésére. Üzemük rohamosan fejlődött, ezért az addig csak bérelt területet 1896-ban megvásárolták. Ekkor már 20 épület állt a területen és kb. 400 munkás foglalkozott a töltényhüvelyek felújításával és szerelésével. Jelentős fordulatnak kell tekinteni, hogy 1896-ban Berthold kivált a cégből, bejutott a parlamentbe, és a Textilgyárak Országos Egyesületének elnöke lett. A gyárat így az év végétől Weiss Manfréd egyedül vezette.
![](http://178.128.105.246/host-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/07/Weiss_Manfr%C3%A9d_%C3%A9s_csal%C3%A1dja.jpg/200px-Weiss_Manfr%C3%A9d_%C3%A9s_csal%C3%A1dja.jpg)
1896–1914 között a gyár az ország legnagyobb hadiüzemévé fejlődött. A családi-katonai kapcsolatok, a biztosnak látszó felvevőpiac elősegítették a gyár rohamos fejlődését. Ugrásszerűen megnőtt a gyalogsági lőszer termelése, és egyértelmű lett, hogy a Weiss-gyár a közös hadsereg legjelentősebb magánszállítója, egyúttal a legnagyobb egyéni tulajdonban lévő gyártelep.
Egymás után épültek az új csarnokai. 1896-ban a lőszergyártáshoz szükséges rezet már saját rézkohászati üzemében állítja elő, 1898–99-ben létesült a kovácsműhely, az anyagvizsgáló, a víztorony, a kazánház és nagyon sok raktárépület.
1901-től kezdte gyártani a tábori sütőkemencéket, mozgókonyhákat, főzőládákat és hasonló katonai felszereléseket. 1904-től a csepeli gyár lett az anyavállalat, a kereskedelmi iroda is Csepelre került.
1907 őszére elkészült a fémcső- és fémrúdtelep, majd 1909 nyarán üzembe állt a járműgyár is. Az 1911–12-es évek újabb nagy fejlődést hoztak. A nagy mennyiségű acélfelhasználás saját acélbázis megteremtésére késztette a céget. Két martinkemencével felépült az acélmű, mely naponta biztosította az acélt a tüzérségi lövedékek számára. Hengersorokat is állítottak az acél feldolgozására. A vasöntvénykereslet növekedése indokolta a vasöntöde létesítését és ugyancsak még a háború előtt épült ki a fémmű is, fémöntödéjével és fémfeldolgozó részlegével.
1913-ban Manfréd megvásárolta a Károlyi-kastélyt Derekegyházán.
A világháború
[szerkesztés]1914-ben kitört az első világháború. Weiss Manfréd tudta, hogy számára most jött el az igazi nagy lehetőség, s mivel nyárra a gyár méreteivel már túlnőtt az egyéni vállalkozás lehetőségein, azt családi részvénytársasággá alakította át. A katonaság most már nemcsak ellátta rendeléseivel, de nyomást is gyakorolt rá a teljesítmény növelése érdekében. Weiss Manfréd ekkor bevezette a háromműszakos munkarendet és berendezkedett a szerszámgépek gyártására is.
Újabb Martin-kemencével bővítette az acélművet és 1916-ban felállította a nemesacélok gyártásához első elektrokemencéjét. A háború közepén érte el a csepeli gyár első csúcsforgalmát. Weiss Manfréd vagyona óriásira duzzadt, a Generál Biztosító 1917-ben közel 100 millió koronára becsülte a csepeli gyár értékét.
A háborút megelőző és a háborús években épülnek ki Csepel kulturális és szociális létesítményei, anyagvizsgáló laboratórium, tervezőiroda, tanoncműhely és kaszinó létesül. A gyárban segélyhelyet is felállítanak. A gyárral együtt fejlődött a település, a gyár mellé csecsemőotthon épült. Közben elkészült az Erzsébetfalva-Csepel közötti helyi érdekű villamos, megépült a gyárba vezető iparvágány, Csepel község lakóinak száma pedig 1910-re megközelítette a 10 ezer főt.
1919-ben a Tanácsköztársaság idején államosították a gyárat. Weiss Manfréd öngyilkosságot kísérelt meg, hisz gyára volt az élete. Mérget vett be, s csak a gyors orvosi beavatkozásnak köszönhetően élte túl a kísérletet. A család, gyógyulása érdekében Bécsbe vitte, ahonnan 1920-ban a helyzet stabilizálódása után tért haza.
Weiss Manfréd 1922-ben bekövetkezett halála után vagyona nyolc részre oszlott, de változatlanul közös kezelésben maradt.
A Salgótarjáni utcai zsidó temetőben álló családi mauzóleumot Weiss Manfréd születésének 161. évfordulójára, 2018-ban újította fel a Nemzeti Örökség Intézete.[8]
Sikerek, elismerések
[szerkesztés]A háború előtti és alatti években Weiss Manfréd is, gyára is számos elismerésben és kitüntetésben részesült. 1905-től igazgatósági tagja a Pesti Magyar Kereskedelmi Banknak, egyik kezdeményezője, majd igazgatósági tagja a Gyáriparosok Országos Szövetségének (a GYOSZ-nak), tagja az ún. „Ipartanácsnak” és beépült az Osztrák-Magyar Államvasút Társaság Igazgatóságába is. Bekebelezte a kecskeméti konzervgyárat és belépett néhány textilüzembe.
1896. augusztus 8-án Weisz Manfréd budapesti gyárosnak I. Ferenc József magyar király nemességet és csepeli nemesi előnevet adományozott.[9] 1901-ben a párizsi világkiállításon elért sikereiért megkapta a Vaskoronarendet, a nagymérvű hadfelszerelés érdekében kifejtett tevékenységének elismeréseként a Ferenc József-rend középkeresztjét, 1915-ben lett felsőházi tag, és 1918. szeptember 16-án pedig IV. Károly magyar király Weisz Manfrédnek az Osztrák–Magyar Monarchia egyik legnagyobb hadianyag-szállítójaként szerzett érdemeiért bárói címet adományozott.[10]
![](http://178.128.105.246/host-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/09/Weiss_csal%C3%A1d_s%C3%ADreml%C3%A9ke.jpg/200px-Weiss_csal%C3%A1d_s%C3%ADreml%C3%A9ke.jpg)
Megjegyzések
[szerkesztés]- ↑ A céget 1885-ben alapították Budapesten, de magát a gyárat Vácra telepítették, mert ott a helyi képviselőtestület és a városi tanács Vác fejlesztése érdekében ingyen bocsátott a cég rendelkezésére üres telket és olcsó munkaerő is rendelkezésre állt. A gyár termékei iránt olyan nagy volt a kereslet, hogy 1896-ban Selmecbányán, 1899-ben pedig Iglón és Kőszegen is fióktelepet létesítettek. Weiss Berthold és Weiss Manfréd a fő részvényesek közé tartozott.
Jegyzetek
[szerkesztés]- ↑ a b Magyar életrajzi lexikon (magyar nyelven). Akadémiai Kiadó, 1967
- ↑ PIM-névtérazonosító. (Hozzáférés: 2020. június 2.)
- ↑ Halálesete bejegyezve Budapest VI. kerületi halotti akv. 33/1923. folyószáma alatt.
- ↑ Országos Széchényi Könyvtár - gyászjelentések - báró Weiss Manfrédné Wahl Alice
- ↑ Vigh Károly. A Váci Kötöttárugyár története 1885-1960. Tudományos Ismeretterjesztő Társulat, Budapest (1960)
- ↑ Vadász- és Versenylap 24. évfolyam, 1880. 08. 26. 32. szám, 305. o.
- ↑ Vadász- és Versenylap 24. évfolyam, 1880. 08. 26. 32. szám,, 328. o.
- ↑ Megújult Weiss Manfréd sírja, 2018. április 10.
- ↑ MNL-OL. K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 69. kötet - 875 - 876. oldal
- ↑ MNL-OL. K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 73. kötet - 421. oldal
Források
[szerkesztés]- www.csepel-sziget.hu
- Magyar Arisztokrácia
- Reményi Gyenes István: Ismerjük őket? Zsidó származású nevezetes magyarok (Ex Libris Kiadó, Budapest, 2000) ISBN 963-85530-3-0
- Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar zsidó lexikon, 1929
- Varga László: A csepeli csoda. Weiss Manfréd és vállalata a Monarchiában, 1-2.; BFL, Bp., 2016 (Várostörténeti tanulmányok)