Daniel Cohn-Bendit
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8f/DanielCohnBendit.jpg/200px-DanielCohnBendit.jpg)
![](http://178.128.105.246/cars-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1b/Daniel_Cohn-Bendit_%281968%29.jpg/220px-Daniel_Cohn-Bendit_%281968%29.jpg)
Daniel Marc Cohn-Bendit (født 4. april 1945 i Montauban, Tarn-et-Garonne, Frankrig) er en tysk politiker, der frem til sommeren 2014 var medlem af Europa-Parlamentet for Bündnis 90/Die Grünen og den ene af to præsidenter for den grønne gruppe, European Greens–European Free Alliance.
Under studenteroprøret i Paris i maj 1968 var han en af studenterlederne, og blev i samtiden kendt som Dany le Rouge (fransk: 'Danny den røde'), dels på grund af sin politiske linje, dels på grund af sin hårfarve.
Cohn-Bendit er søn af en tysk far og en fransk mor. Han var uden statsborgerskab indtil han blev 18, hvor han blev vesttysk statsborger for at slippe for fransk værnepligt. Senere, i 1965, vendte han dog tilbage til Frankrig for at studere sociologi ved Nanterre-universitetet. Han begyndte sit politiske engagement i Fédération Anarchiste, som han forlod i 1967 sammen med Groupe anarchiste de Nanterre. Han kom derefter med i Noir et Rouge. I det franske majoprør blev han en af frontfigurerne, hvilket førte til, at han blev udvist af Frankrig og nægtet indrejse til 1978. I disse år levede han i Tyskland.
Han brød med anarkismen i 1981 og erklærede sin støtte til komikeren Coluche, der stillede op til det franske præsidentvalg. Hans opgivelse af revolutionen kom i 1986 til udtryk i bogen Nous l'avons tant aimé, la Révolution. Også som grøn politiker i Tyskland vakte han opsigt ved at gøre op med den pacifistiske holdning, han hidtil havde haft. Således støttede Daniel Cohn-Bendit bombningerne i Kosovo.
I 2004 blev han medlem af Europa-Parlamentet, og er i dag tilhænger af en føderal europæisk stat. I dag bor han i Frankfurt am Main.
Eksterne henvisninger
[redigér | rediger kildetekst]- Daniel Cohn-Bendits hjemmeside Arkiveret 18. juli 2011 hos Wayback Machine