Falkosány
Falkosány (Fălcușa) | |
Közigazgatás | |
Ország | ![]() |
Történelmi régió | Erdély |
Fejlesztési régió | Északnyugat-romániai fejlesztési régió |
Megye | Szilágy |
Község | Blenkemező |
Rang | falu |
Községközpont | Blenkemező |
Irányítószám | 457276 |
SIRUTA-kód | 142391 |
Népesség | |
Népesség | 63 fő (2021. dec. 1.) |
Magyar lakosság | 1 |
Földrajzi adatok | |
Tszf. magasság | 227 m |
Időzóna | EET, UTC+2 |
Elhelyezkedése | |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Falkosány (románul: Falcușa) település Romániában, Szilágy megyében.
Fekvése
[szerkesztés]Déstől északnyugatra, Blenkemező délkeleti szomszédjában fekvő település.
Története
[szerkesztés]Falkosány nevét 1590-ben említették először Falkosan néven, mint Szamosújvár tartozékát. Mivel neve Szamosújvár tartozékai között 1553-ban még nem szerepelt, valószínűleg 1553 és 1590 között keletkezhetett.
Neve személynévi eredetű, valószínűleg első telepese után kapta, s alapítója vajdája Blenke László , és a Blenke család lehetett, aki 1590 körül Blenke-Polyán vagy Blenkemező határából hasította ki a falu területét.
A hagyomány szerint a Gyál nevű hegytetőn feküdt régen a falu, de vízszűke miatt a 17. század közepe táján jelenlegi helyére költözött.
A keletkezéséről fennmaradt hagyomány szerint a Blenkemezőn lakó Rácz család e helyen tartotta gulyáit és állatait, s az azokat őrző cselédség számára itt építtetett lakóházakat, s a telep házai megszaporodva később faluvá alakult.
1591-ben Báthory Zsigmond a Pólyán határában fekvő Falkusát Tövisi Rácz Péternek adományozta, az iránta a törökkel szemben kifejtett hűségéért és vitézségéért.
1602-ben néhai Rácz Péter fia Ádám végrendeletében utód nélküli halála esetére mostohaapjára Bálintitt Jánosra és anyjára Logofét Szafinára hagyta.
1603-ban a falu Mihály vajda és Basta dúlásai miatt teljesen elpusztult.
1682-ben I. Apafi Mihály Rácz Istvánt itteni birtokrészében megerősítette.
1786-ban özvegy Rácz Antalné, 1811-ben Rácz Antal birtoka volt.
1821-ben galgói Rácz család tagjainak és Ujfalvi Samunak birtoka volt.
1831-ben 117 görögkatolikus lakosa volt, 1857-ben 186 görögkeleti oláh lakosa volt.
1891-ben 293 lakosából 16 görögkatolikus, 277 görögkeleti volt.
A 20. század elején Szolnok-Doboka vármegye Nagyilondai járásához tartozott.
1910-ben 319 lakosa volt, ebből 6 német, 309 román, melyből 313 ortodox, 6 izraelita volt.
Népviselet, népszokások
[szerkesztés]Az 1750 évi hivatalos összeírás szerint az oláhok lakta hegyek közti falu határa egészen terméktelen volt, lakói baromfitenyésztésből éltek, melyeket a másfél mérföldre fekvő Dés és más szomszédos városok piacain adtak el.
Hegyes határában erdélyi fajta szarvasmarhát, rackajuhot és kevés mangalica disznót tartottak. Rossz talaja és a hideg éghajlata miatt csak a besztercei szilva termett meg.
Házaikat és gazdasági épületeiket közönséges erdei boronából építették, és szalmával fedték. Házi bútorzatuk egy-egy lóca volt.
Ruházatukat gyapjúból és kenderből házilag állították elő: mellrevaló, fehér condra, gyapjú harisnya, bocskor, báránybőr kucsma és szalmakalap volt öltözetük.
Hivatkozások
[szerkesztés]Források
[szerkesztés]- Kádár József: Szolnok-Dobokavármegye monographiája I–VII. Közrem. Tagányi Károly, Réthy László, Pokoly József. Deés [!Dés]: Szolnok-Dobokavármegye közönsége. 1900–1901.