Papež Pij VIII.
Papež Pij VIII., rojen kot Francesco Saverio Maria Felice Castiglioni, italijanski rimskokatoliški duhovnik, škof in kardinal, * 20. november 1761, Cingoli, † 30. november 1830.
Papež in vladar Papeške države je bil med letoma 1829 in 1830.
Življenjepis
[uredi | uredi kodo]Družina in mladost
[uredi | uredi kodo]Papež Pij VIII. se je rodil kot Francesco Saverio Maria Felice Castiglioni v plemiški družini langobardskega porekla rodom iz Milana dne 20. novembra 1761 v kraju Cingoli[7], v soteskah Macerate, [8] kot tretji od osmih otrok (in drugi sin).[9]
Oba starša sta se ponašala s predniki v cerkveni službi, med katerimi sta kazala ponosno tudi na dva papeža: on na svetega samotarja Celestina V., ona pa na tridentinskega prenovitelja Pija. V. . Družina je gojila verske, pa tudi kulturne vrednote; njihova podedovana in obogatena knjižnica je vsebovala zlasti pomembna teološka, pravna in znanstvena dela. Prvo izobrazbo sta mu oskrbela stric duhovnik in učitelj: njegov oče se je med drugim tako navdušil za zbiranje starega denarja, kar je nadaljeval tudi sin, da so ga klicali kar za »numizmatičnega papeža«.
Šolanje
[uredi | uredi kodo]Leta 1773 je vstopil v osimski zavod Campana, namenjen plemiškim otrokom, med katerimi je bil tudi papež Leon XII.. 26. decembra 1774 je prejel nižje redove, vendar se kot radoveden in živahen mladenič ni mogel prilagoditi (pre)strogemu dnevnemu redu. Zato so ga oktobra 1776 starši prepisali na Collegio pontificio Montalto di Bologna;[10] [11] [12] tam sta večja odprtost in prostost ustrezali mladeničevemu vsestranskemu razvoju.
Cerkvena pot
[uredi | uredi kodo]Po študiju modroslovja je vpisal pravo ter se pod vplivom jezuitov - [13] italijanskega spirituala Borsettija in mehiškega teologa-kanonista E.M. Yturriaga, ki sta ga navdušila za pobožnost do Srca Jezusovega, odločil oktobra 1782 za vstop v bogoslovje. 5. aprila 1783 je v Bologni prejel subdiakonat, 20. decembra diakonat, a 17. decembra 1785 v Rimu mašniško posvečenje. Svoje poslanstvo je razumel kot obrambo papeževega prvenstva in širjenje katolištva. Kljub namišljeni vsevednosti takratnega razsvetljenstva in svobodomiselni zanesenosti revolucije je takratno nepopustljivo katoliško polemično apologetiko uspeval blažiti s svojim krotkim značajem in prirojeno strpnostjo meneč, da je treba napako ali zablodo raje popravljati s sredstvi apostolata kot pa jo izganjati z uničujočimi obsodbami. Tega načela se je zvesto držal tudi pozneje kot škof in papež.[14]
Francesco Saverio je torej poleg teologije študiral tudi pravo v Bologni in postal doktor civilnega in kanonskega prava. Postal je tajnik komisije za izvajanje sklepov Pistojske sinode (1786). Nato je opravljal službo generalnega vikarja v raznih škofijah, dokler ni bil končno imenovan za stolnega prošta v rojstnem kraju Cingoli.
Škof na treh mestih
[uredi | uredi kodo]11. avgusta 1800 je bil imenovan za škofa Montalta; 17. avgusta istega leta je prejel škofovsko posvečenje. Ker je 1808 zavrnil prisego francoski proticerkveno usmerjeni državi, ga je okupator Napoleon dal zapreti. Pij VII. ga je po osvoboditvi 8. marca 1816 imenoval za kardinala-duhovnika pri Santa Maria in Traspontina, kjer je bil umeščen 29. aprila istega leta. Istočasno je bil postavljen za škofa v Ceseni, ki je tako dobila naziv „mesto treh papežev”. Tu sta se namreč rodila tudi papež Pij VI. ter papež Pij VII.. Med Napoleonovimi vojnami so Francozi v Ceseni oropali veliko samostanov in cerkva.
1821 ga je papež prestavil za škofa v Frascati. Papež in državni tajnik kardinal Consalvi sta njegovo delo zelo cenila. 4. avgusta 1821 je postal uslužbenec Rimske kurije in 13. avgusta istega leta je bil imenovan za kardinala-škofa podmestne škofije Frascatija. 14. novembra 1821 je postal prefekt Rimske kurije.
Papež
[uredi | uredi kodo]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/Pie_VIII_port%C3%A9_dans_la_basilique_de_Saint-Pierre_%C3%A0_Rome%2C_by_Horace_Vernet%2C_1829.jpg/180px-Pie_VIII_port%C3%A9_dans_la_basilique_de_Saint-Pierre_%C3%A0_Rome%2C_by_Horace_Vernet%2C_1829.jpg)
Pija VIII. nesejo na sedes gestatoria v Cerkev sv. Petra
Že leta 1823 je veljal za glavnega kandidata liberalnejše smeri med kardinali, po smrti Leona XII. pa so ga za papeža izvolili 31. marca 1829. in 5. aprila istega leta je bil kronan in umeščen na sedež svetega Petra. Iz hvaležnosti, ki jo je čutil do svojega največjega dobrotnika Pija VII. si je izbral ime Pij VIII..[15]
Učeni in pobožni mož je pokazal dovolj širine za vsa pereča cerkvena vprašanja. Posvetil se je urejanju odnosov s Francijo in nekaterimi drugimi (zlasti nemškimi) državami, podprl je gospodarsko in socialno dejavnost v cerkveni državi, predvsem pa si je prizadeval za poglobitev vere nasproti naraščajoči verski ravnodušnosti.
Dela
[uredi | uredi kodo]- »Documenta Catholica Omnia« (v latinščini). Cooperatorum Veritatis Societas. Pridobljeno 6. decembra 2011.
Okrožnici
[uredi | uredi kodo]- Traditi humilitati
V svojem kratkem papeževanju je papež Pij VIII. izdal pravzaprav le eno okrožnico in sicer »Traditi humilitati« z nadevkom 24. maj 1829. V njej navaja kot glavne vzroke za propadanje vernosti ter političnega in družbenega reda:
- ravnodušnost v verskih zadevah,
- širjenje bibličnih družb,
- napadanje svetosti zakonske zveze ter
- nasprotovanje cerkvenim dogmam in cerkveni ureditvi. Za to zadnje obtožuje zlasti tajna združenja kot prostozidarje. Njihov vpliv na mladino po njegovem mnenju predstavlja nevarnost za prihodnost, ki bo prinesla nove družbene in verske pretrese. [16]
Pontifikat Pija VIII. je bil najkrajši v 19. stoletju. Njegovo kratko papeštvo je bilo priča doseženi katoliški enakopravnosti v Veliki Britaniji leta 1829, ki jo je pozdravil, in julijski revoluciji v Franciji leta 1830, ki jo je nerad sprejel.[17]
- Litteris altero abhinc
Pija VIII. je znan po njegovih predpisih glede na poroke med katoličani in protestanti v okrožnici oziroma brevu iz leta 1830 Litteris altero abhinc, v katerem je izjavil, da je zakon lahko pravilno blagoslovljen le, če zakonca upoštevata določbe, ki so zagotavljale vzgojo otrok v katoliški veri.
Dne 25. marca 1830 je torej Pij VIII. objavil pismo (breve) »Litteris altero abhinc«, v katerem je izjavil, da lahko Cerkev blagoslovi mešani zakon med katoličanom in protestantkinjo samo, če so dane ustrezne obljube glede katoliške vzgoje otrok; sicer naj župnik omogoči le preprost obred tako, da le pasivno sodeluje. Pod njegovim naslednikom je ta zadeva postala vzrok spora v Prusiji med škofi in vlado.
Evropske novice
[uredi | uredi kodo]Aprila 1829 je bil v Angliji sprejet zakon o katoliški emancipaciji, ki je katoličanom omogočil sedenje v parlamentu in opravljanje javnih služb. Že njegov predhodnik Leon XII. se je zelo zanimal za pravice katoličanov, vendar ni dočakal javnega priznanja.
Papeževi zadnji meseci so bili težavni ne le zaradi bolezni, ki so ga mučile, ampak tudi zaradi preskušenj, ki so zadevale katoličane po svetu. V Franciji je izbruhnila julijska revolucija in kralj je moral pobegniti, na prestolu pa ga je nasledila mlajša orléanska veja. Papež je z obotavljanjem priznal novo vladavino na nagovarjanje svojega modrega tajnika Consalvija. [18]
Navedek
[uredi | uredi kodo]"È questo un impegno del Nostro ministero, a Noi affidato nella persona di San Pietro per divino incarico dello stesso Fondatore della Chiesa; per esso, a Noi compete pascere, guidare, governare non solamente gli agnelli, ossia il popolo cristiano, ma anche le pecore, ossia i Vescovi" (italijanski izvirnik)[19]
"To je zaveza naše službe, ki nam je zaupana v osebi sv. Petra po božanskem naročilu samega ustanovitelja Cerkve; kajti na nas je, da pasemo, vodimo, upravljamo ne le jagnjeta, tj. krščansko ljudstvo, ampak tudi ovce, tj. škofe" (slovenski prevod)
Smrt in spomin
[uredi | uredi kodo]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/59/Monument_to_Pope_Pius_VIII.jpg/180px-Monument_to_Pope_Pius_VIII.jpg)
Bolezen
[uredi | uredi kodo]Začenši od izvolitve je bil Pij VIII. krhkega zdravja. Ko so ga izvolili, je že bil hudo bolan, skoraj hrom. Že veliko prej – 1782 – se ga je namreč lotil kronični herpes, ki mu je sledila še druga bolezen, ki ga je spremljala skozi vse življenje: oboje je prenašal z občudovanja vredno asketsko potrpežljivostjo.[20]
V začetku novembra 1830 je hudo zbolel: pojavile so se mu rane na vratu in kolenu, medtem ko so mu celotno telo prekrili čiri, kar je zdravnikom uspelo pozdraviti do 15. novembra. 23. novembra pa ga je bolezen znova napadla; naslednje tri noči je imel težave z dihanjem, 28. novembra pa je prejel sveto popotnico (spoved in obhajilo) in pozneje istega večera ob 21.30 še bolniško maziljenje.[21]
Smrt in govorice
[uredi | uredi kodo]V njegovem času so se tajna društva pod vplivom prostozidarjev razmahnila; hujskali so podložnike k prevratu. »Zdelo se je, da so po vsej Evropi, - tako Chantrel[22], - nastopili žalostni dnevi prekucije – ko je Pij nepričakovano umrl. V Franciji je vse vrelo, padali so iz ene v drugo mrzlico. Pojavile so se herezije, ki so družbi grozile z revolucijo. Nemčija, Poljska, Belgija in Španija so bile vznemirjene; v Italiji se je revolucija razširila iz Bologne v Papeški državi vse do vrat Rima.«[23]
Bolezen je hudo izčrpala njegove telesne sile; po nekaj napadih astme je padel v kratko agonijo in umrl 30. novembra 1830 v starosti 69 let v Kvirinalski palači v Rimu. [24]
Nekatere nejasne okoliščine njegove "nenadne" smrti sprožile predpostavko, da je bil zastrupljen. Pojavile so se namreč domneve, češ, da je bil Pij VIII. zastrupljen, vendar ni bilo najdenih nobenih dokazov, ki bi potrdili ta sum.[25].
Knez Chigi, papežev sodobnik in častni zastopnik na papeškem dvoru, je zapisal v dnevnik 2. decembra 1830: »V razrezi papeževega trupla sinoči smo našli drob popolnoma zdrav; opazili smo nekaj slabosti na pljučih. Drugi pravijo, da je bilo nekaj oslabelosti srca; Ostane torej, da zvemo, od katere bolezni je umrl.« Te besede so nekateri razlagali kot namig, da je obstajala zarota; vendar večina virov tega niti ne omenja.
Kardinal Camillo Di Pietro je imel pogrebni nagovor za pokojnega papeža, preden so kardinali vstopili v konklave, da bi izbrali naslednika. Pija VIII. je nasledil papež Gregor XVI..
Spomin
[uredi | uredi kodo]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/Fronleichnam_in_Rom.jpg/180px-Fronleichnam_in_Rom.jpg)
»Vir religiosus«
[uredi | uredi kodo]Malahijeva prerokba imenuje papeža Pija VIII. »Vir religiosus« - »Pobožen, veren mož«. Po eni strani je bil veren in pobožen dušni pastir, ki je v svoji edini okrožnici zavračal tisto, kar je po njegovem mnenju pomenilo nevarnost za vero. Tako prepričanje je izpovedoval tudi že prej. Po drugi strani pa izvajajo pomen prerokbe iz besedne igre glede imena: »pius« = »pobožen«.
To geslo povezujejo torej z izbiro papeškega imena Pius (latinsko Vir religiosus; angleško Religious man); v slovenskem prevodu veren, pobožen, „bogaboječ“, ali pa z dejstvom, da ni bil prvi papež iz te verne družine, ki je dala Cerkvi skozi zgodovino že tretjega papeža.[26][27]
Bellijev Pij VIII.
[uredi | uredi kodo]![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/2/26/Popepiusviii.jpg)
![](http://178.128.105.246/content-http-upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e5/Giuseppe_Gioachino_Belli.jpg/180px-Giuseppe_Gioachino_Belli.jpg)
Obstaja pesnik, ki je priložnostno sestavljal sonete - med drugim tudi o papežih. To je Jožef Belli, ki je v polnem pomenu besede pravi rimski pesnik: rojen in umrl v Rimu, dolgo živel in deloval v Rimu, velikanska zbirka njegovih v rimščini pisanih sonetov pa se tudi imenuje Rimski sonetje (Sonetti Romaneschi).[28]
Njegovi soneti so bili pogosto satirični in surovo proticerkveni; v njih je na primer kardinale opredelil kot »pasje razbojnike«; ali pa papeža Gregorja XVI. kot nekoga, ki smatra »Rim za svojo osebno gostilno«; za drugega papeža je menil, da ne dela drugega, kot da samo je in pije in gleda skozi okno na svojo posest. S takim svobodomiselnim mišljenjem se je »okužil« v Milanu, kjer so ideje francoske revolucije našle plodno tlo.
Kljub temu, da se neotesano norčuje iz tega, drugih papežev in cerkvenih ter posvetnih veljakov, je Belli ohranil skozi celo življenje Cerkvi naklonjeno miselnost. Med uporom, ki je povzročil odpravo Papeške države in vzpostavitev Rimske republike leta 1849, je odločno zagovarjal pravice papeža. Iz te pesnikove duhovne razklanosti lahko razumemo, kako da je stara leta preživljal zagrenjeno in samotno.
V tem divjem sonetu, napisanem dan po belem dimu (1. aprila 1829), nam pesnik Belli v rimščini neusmiljeno podaja grozen portret Pija VIII. – izredno natančen, vendar pesniško hudo pretiran. Ne upoštevajoč njegovih prikupnih duhovnih vrlin, se Bellijev čopič ustavi le pri papeževih zoprnih zunanjih pomanjkljivostih: z nekaj rezkimi besedami ovekoveči Pija VIII. s številnimi telesnimi hibami: povsod luskavica, brezzob, enook, z negotovimi nogami, ki jih vleče za seboj, ko hodi držeč glavo postrani (zaradi hudih bolečin, ki mu jih je povzročal od herpesa napadeni vrat). Piko na i postavi v sonetu neusmiljena pripomba navadnega človeka:
»Mhm! za papeža so kardinali izbrali grdega, nerodnega velikana...«
Belli je pač pesnik nasprotij: po eni strani v svojih narečnih pesmih posmehljivo in celo prostaško govori o vladajoči gospodi, tudi o papežih in škrlatnikih – po drugi strani pa služi prav tem s tankočutno vestnostjo in zvestobo celo v najtežjih okoliščinah. V vsakem primeru nam pa ti verzi odkrivajo življenje in izražanje takratnega prostaka v Papeški državi[29]
Pio ottavo (rimščina) [30] [31] [32] |
Pio Ottavo (italijanski prevod)[33] |
Pij Osmi (slovenski prevod, Stebunik) |
---|---|---|
Che ffior de Papa, creeno! Accidenti! |
Che fior di Papa hanno creato! Accidenti! |
Kakšno papeško cvetko so ustvarili! Presneto! |
Ocena
[uredi | uredi kodo]Zgodovinarji današnjega časa so zdaj, v času po risorgimentu ter temu sledečem iredentizmu, v nasprotju z liberalnim Bellijem in njegovimi sodobniki – naklonjeni temu »prehodnemu« – kratkotrajno vladajočemu papežu.
Blag in mil
[uredi | uredi kodo]Lik Pija VIII. je bil blag in priljubljen, ter je užival ugled učenjaka, saj je bil še posebej izurjen v kanonskem pravu; gojil pa je izredno zanimanje za preučevanje in razlago svetega pisma, pa tudi za numizmatiko. Poleg tega je bil izredno vesten in odločen v boju zoper nepotizem. Tako je vsem svojcem po ustoličenju na papeški prestol ukazal, naj ostanejo na položajih, ki so jih že imeli.[56]
Usmiljen in skrben
[uredi | uredi kodo]Zavračal je razkošje in baharijo. Svoje sorodnike je držal proč od Rima. Preproste in blage narave se je Pij modro spopadal z zapletenimi in protislovnimi političnimi razmerami svojega časa.
Obsodil je zmote tajnih združb, vendar je bil usmiljen in prizanesljiv do prestopnikov med nemiri, ki so izbruhnili v petdesetih dneh izpraznjenega sedeža ter jih je pomilostil. Poskrbel je za zaposlitev delavcev in oskrbo mesta.
Enako preudarnost je pokazal na mednarodni ravni. Sprejel je pariški julijski prevrat (1830) in priznal novo kraljevino Ludvika Filipa[57]. Sprl se je samo s prusko vlado glede vprašanja mešanih zakonov; vendar je tudi v tem primeru znal poiskati ustrezno rešitev.[58]
Podanašnjenje na Pijev način
[uredi | uredi kodo]Leta 1830 je Francija doživela nov prevrat in konec dinastije Bourboncev. Pij VIII., ki je v svoji politiki združeval trdnost načel s praktičnimi popuščanji, je vzpostavil odnose z novo francosko vlado in prosil škofe, naj vernike opominjajo k pokorščini ter k spodbujanju narodne sprave... Papež je bil prepričan, da se Cerkev mora sporazumeti z novo vladavino; pravzaprav je bila posledica prevrata 1830 zelo zmerna ustava.
Pij VIII. je upravljal Cerkev bolj s svojo voljo kot s svojimi vedno šibkejšimi telesnimi silami. Z zadovoljstvom je opazoval, kako ameriška Cerkev povečuje število svojih članov in se močno razvija v dotlej nezaslišanih razmerah svobode... Papež je pozorno spremljal njen razvoj in jo spodbujal v njenih težavah, neizogibnih v času hitre rasti.
Duh torej, s katerim je papeževal, je bila ponovna potrditev temeljnih cerkvenih načel, pri čemer ga je vodil njegov zmerni in spoštljivi značaj za reševanje perečih vprašanj in vzpostavitev skladnejšega odnosa z državami; s tem je dokazal, da je razumel znamenja svojega časa.[59]
Učen, uravnovešen in tankovesten
[uredi | uredi kodo]Francesco Saverio Castiglioni – Pij VIII. – v kratkem času, ki mu je bil odmerjen, ni mogel pustiti globljih sledi. Tako kot Pij VII. je bil blag, učen, zmeren in tankovesten ...
Najhujšo nevarnost in znanilce novih viharjev je videl v vplivu prostozidarstva na učiteljsko in študentovsko mladino ter v razuzdanosti odraščajoče mladine. V njegovem času so dosegli angleški katoličani priznanje svojih pravic.[60]
Navodilo kölnskemu nadškofu o mešanih zakonih (1830) določa, da lahko Cerkev posveti mešane zakone samo, če je obljubljena katoliška vzgoja otrok; v nasprotnem primeru sme župnik le nedejavno prisostvovati.[61]
Zavračal je nepotizem
[uredi | uredi kodo]Najbolj ga hvalijo zgodovinarji zaradi doslednega odklanjanja nepotizma.
Ker je želel od sebe odvrniti celo senco nepotizma, je takoj po izvolitvi o tem obvestil svojce; hkrati pa jih je prosil, naj molijo zanj, in jim rekel, naj se s tem ne hvalijo in naj vsak od njih ostane tam in na položaju, na katerem ga je našlo njegovo povzdignjenje.
Za državnega tajnika je izbral spretnega diplomata kardinala Albanija, ki je bil v sorodu s Habsburžani. To je nedvomno koristilo Svetemu sedežu. Morda je bilo njegovo največje veselje, ko so v Angliji leta 1829 po zaslugi O'Connelovih[62] tridesetletnih nezlomljivih bojev dobili katoličani enake pravice kot anglikanci; Irska pa je dosegla samostojnost. Zato imenujejo tega borca za človečanske pravice The Liberator (Osvoboditelj).[63] K zmagi je pomagal tudi Pittov[64] karizmatičen državniški čut; podobno kot njegov oče si je prizadeval za enakopravnost vseh državljanov ne glede na vero ali narodnost.
Pij VIII. je veliko naredil tudi za zunanje misijone in za odpravo suženjstva, ki je še obstajalo, zlasti v južnih delih Amerike.[65]
Glej tudi
[uredi | uredi kodo]- Seznam italijanskih rimskokatoliških škofov
- Seznam italijanskih kardinalov
- Seznam papežev
- Seznam papeških okrožnic
Sklici
[uredi | uredi kodo]- ↑ Francesco Gligora, Biagia Catanzaro, Edmondo Coccia (2013). I Papi della Chiesa da San Pietro a Francesco. Roma: Armando. str. 273. ISBN 978-88-6677-326-9.
{{navedi knjigo}}
: Vzdrževanje CS1: več imen: seznam avtorjev (povezava) - ↑ 2,0 2,1 2,2 Record #11879244X // Gemeinsame Normdatei — 2012—2016.
- ↑ 3,0 3,1 Enciclopedia dei Papi — 2000.
- ↑ Find a Grave — 1996.
- ↑ Gran Enciclopèdia Catalana — Grup Enciclopèdia, 1968.
- ↑ Giuseppe Monsagrati (2000). »Pio VIII, papa«. Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 84. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ mesto v pokrajini Marche (glavno mesto Ancona) ob Jadranskem morju
- ↑ Francesco Gligora, Biagia Catanzaro, Edmondo Coccia (2013). I Papi della Chiesa da San Pietro a Francesco. Roma: Armando editore. str. 273. ISBN 978-88-6677-326-9.
{{navedi knjigo}}
: Vzdrževanje CS1: več imen: seznam avtorjev (povezava) - ↑ Giuseppe Monsagrati (2000). »Pio VIII, papa«. Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 84. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ Collegio pontificio Montalto di Bologna - Papeški zavod Montalto v Bologni; tam je danes Zavod svetega Alojzija
- ↑ Alfonso Zagnoli (2016). »Bologna - Collegio Montalto (San Luigi) - Tracce di architettura medievale dopo i restauri«. Catalogo generale dei Beni Culturali. Pridobljeno 25. februarja 2023.
- ↑ Collegio San Luigi (2012). »Il collegio San Luigi Bologna: Una scuola che conta« (PDF). Collegio San Luigi. Pridobljeno 25. februarja 2023.
- ↑ Ker je bila Družba Jezusova 1773 zatrta, sta njena pripadnika tako postala »bivša jezuita«
- ↑ Giuseppe Monsagrati (2000). »Pio VIII, papa«. Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 84. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ F. Chobot. A pápák története. str. 461.
- ↑ * Seppelt–Löffler, Papstgeschichte, str. 385
- ↑ Löffler, K. (1911). Pope Pius VIII. In The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company. Retrieved 25. april 2021.
- ↑ Klemens Löffler (1911). »Pope Pius VIII v The Catholic Encyclopedia vol. 12, New York«. Robert Appeton Company. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ »Traditi humilitati«. Pio VIII. 24. maj 1829. Pridobljeno 1. marca 2023.
- ↑ Giuseppe Monsagrati (2015). »Pio VIII, papa«. Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 84. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ »Sede Vacante 1830-1831«. 15. avgust 2015. Pridobljeno 20. januarja 2019.
- ↑ Joseph Chantrel (1818-1884) je bil francoski zgodovinar in pisatelj
- ↑ F. Chobot. A pápák története. str. 462.
- ↑ Giuseppe Monsagrati (2000). »Pio VIII«. Enciclopedia dei Papi. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ Papal Profile: "Pope Pius VIII"
- ↑ O'Brien. Prophecy of St. Malachy. str. 77.
- ↑ Bander. The Prophecies of St. Malachy. str. 87.
- ↑ Giuseppe Gioachino Belli (1. april 1829). »Poeti di Roma: Giuseppe Gioachino Belli«. Altervista. Pridobljeno 2. marca 2023.
- ↑ Marina Morena v: Beni culturali (19. november 2020). »Belli e papa Pio VIII«. Giuseppe Gioachino Belli 150°. Pridobljeno 28. januarja 2023.
- ↑ [Il presente sonetto, almeno tra quelli di data certa, è il primo in cui si vede che il poeta ha trovato la sua via, poiché comincia a parlare per conto del popolo, e col vero linguaggio del popolo. Pio VIII, succeduto a Leone XII il 31 marzo del 1829, in età di sessantott’anni e assai malandato di salute, il giorno dopo, il giorno cioè che il Belli gli fece questo ritratto, si recò dal Quirinale al Vaticano; e Massimo D’Azeglio, che lo vide, ne scrive cosi: "Mi trovai vicino a lui quando lo portavano su per lo scalone di San Pietro in sedia gestatoria, coi flabelli, e tutte quelle pompe bizantine che alla gente spassionata sembrano fare a pugni col servus servorum.... (come lo tratterebbero, se fosse padrone?). Il nuovo papa, grasso grasso, colle gote cascanti, ringraziava il popolo plaudente, piangendo (suppongo) di consolazione; ma alle boccaccie, pareva il pianto del bambino messo in penitenza. Pensai: non sei muso tu a dirizzar le gambe a questo paese! Ci vuol altro che pianti! — E difatti ebbe un regno corto, insuiso, e non lascid traccia., (I Miei Ricordi, cap. XXIX.) Il Farini, anzi, dice che distrusse “alcun che di buono che Leone aveva pur fatto.„ Lo Stato Romano, dall’anno 1815 al 1850; 2a ediz.; Firenze, 1850; vol. I, pag. 31.]
- ↑ slovenski prevod: [Pričujoči sonet, vsaj med soneti z določenim datumom, je prvi, v katerem vidimo, da je pesnik našel svojo pot, saj začne govoriti v imenu ljudstva in s pravim ljudskim jezikom. Pij VIII., ki je 31. marca 1829 nasledil Leona XII., je v oseminšestdesetem letu in zelo slabega zdravja naslednji dan odšel iz Kvirinala v Vatikan, to je na dan, ko je Belli naslikal ta portret; in Massimo D'Azeglio, ki ga je videl, piše o njem takole: »Znašel sem se zraven njega, ko so ga nosili po stopnišču Svetega Petra na sedia gestatoria, s pahljačami in vsemi tistimi bizantinskimi slovesnostmi, ki se zdijo nepristranskemu ljudstvu nekako v nasprotju s servus servorum... (kako bi ravnali z njim, če bi bil gospodar?) Novi papež, čez mero debel, povešenih lic, se je zahvaljeval ploskajočemu ljudstvu, jokajoč (predpostavljam) od veselja; toda iz njegovih velikih ust je to zvenelo kot jok kaznovanega otroka. Mislil sem si: ti pač nisi zmožen, da bi uredil razmere v tej državi! Je treba drugega kot jokati? - In v resnici je imel kratko in nepomembno vladavino, ter ni pustil nobene sledi. (Moji spomini, 29. poglavje.) Dejansko Farini pravi, da je uničil "še tisto nekaj dobrega, kar je Lev sploh naredil." „Rimska država, od leta 1815 do 1850"; 2. izd.; Firence 1850; zvezek I, stran 31.]
- ↑ »Pio Ottavo«. Wikisource. 5. januar 2023. Pridobljeno 28. januarja 2023.
- ↑ »Giuseppe Gioachino Belli – Pio Ottavo«. DoctorJoJo v: lyrics Italian translation. 8. september 2019. Pridobljeno 28. januarja 2023.
- ↑ Autorità ebraica in Ghetto. [Dall’ebraico haham, che significa: “dotto, sapiente,„ e anche, come sempre il suo storpiamento romanesco: “rabbino maggiore.„ Da cacàmme, poi, deve esser derivato cachèmme, che vale: “millantatore.„]
- ↑ slovensko: Judovska oblast v getu. [Iz hebrejščine haham, kar pomeni: "učen, moder," in tudi, kot vedno, njegove rimske popačenke: "glavni rabin." Iz cacàmme more torej pesnik izpeljati cachèmme, kar pomeni: "hvalisavec."]
- ↑ [Babbi. Dal lat. tata.]
- ↑ slovensko: atek, iz latinskega tata
- ↑ [Bóbo o bóscio: bau, babau.]
- ↑ slovensko: bav-bav
- ↑ [... Una affezione erpetica ostinata e cronica nel collo gli facea tener la testa voltata e china, dava una goffaggine o difetto d’eleganza a’ suoi moti, e non permetteva si vedesse appieno la sua faccia, né in modo vantaggioso. Questo perd non era il peggio. Egli pareva, ed era in fatti, in uno stato di dolore continuo, il quale cagionava un’irritazione che manifestavasi nell’accento e nell’espressione.„ Cardinal Wiseman, Rimembranze degli ultimi quattro Papi ecc.; Milano, 1858; pag. 236.]
- ↑ slovensko: [... Trdovratna in kronična luskavična prizadetost vratu je povzročila, da je držal glavo obrnjeno in sklonjeno, dajala je njegovim gibom nerodnost ali pomanjkanje uglajenosti in ni dopuščala, da bi se njegov obraz videl v celoti, niti na čednejši način. To pa ni bilo najhujše. Zdelo se je in dejansko je bil stalno pod pritiskom nenehne bolečine, ki je povzročala razdraženost, kar se je kazala v naglasu in izrazu." Kardinal Wiseman: Spomini zadnjih štirih papežev itd.; Milano, 1858; str. 236.]
- ↑ [Tiene: ha.]/ ima
- ↑ [Spèndola: spenzola], pende. visi
- ↑ Buggerarmi.
- ↑ Se. če
- ↑ Stato comodo e ricco senza pensieri./bogato, udobno in brezskrbno stanje
- ↑ Venirci.
- ↑ Salsicce./klobasa, pečenica
- ↑ Vide./vidi
- ↑ Ci hanno./So nam
- ↑ Uomaccione mal tagliato. [Ma, propriamente, si dice de’ cavalli ed equivale a “rozza.„]//Pokvečen velik človek (sh: ljudina). [Toda, pravzaprav se to pravi za konje in je enakovredno izrazu kljuse, mrha
- ↑ storpiatura da haham, autorità ebraica nel Ghetto
- ↑ stupidone da mandare in manicomio
- ↑ “cacame“ – izkrivljeno iz haham, judovska oblast v getu
- ↑ tako omejen, da bi ga lahko poslali v umobolnico
- ↑ Klemens Löffler (1911). »Pope Pius VIII«. Robert Appleton Company. Pridobljeno 18. februarja 2023.
- ↑ Ludvik Filip Orleanski (1773-1850) je bil francoski kralj od 1830-1848. Poslej je živel v izgnanstvu v Angliji kot Neuillyjski grof.
- ↑ F. Gligora (2013). I papi della Chiesa. Da San Pietro a Francesco. Armando, Roma. str. 273.
- ↑ J. Laboa (2007). La storia dei papi. Jaca Book, Milano. str. 349s.
- ↑ zelo obširno in okrepljeno s številnimi viri obravnavano v Schmidli, Papstgeschichte der Moderne, 1933, str. 474-510.
- ↑ F. Seppelt (1933). Papstgeschichte von den Anfängen bis zur Gegenwart. Josef Kösel&Friedrich Pustet, München. str. 385.
- ↑ Daniel O'Connell (irsko Dónall Ó Conaill; (1775 – 1847), je bil politični voditelj irskih katolličanov
- ↑ »O'Connell, Daniel – Irish Cultural Society of the Garden City Area«. irish-society.org. Arhivirano iz spletišča dne 22. novembra 2020. Pridobljeno 30. aprila 2011.
- ↑ William Pitt Starejši (1708–1778) je bil angleški politik; njegov sin je bil William Pitt Mlajši (1759–1806) - tudi britanski politik in ministrski predsednik (1783–1801 in 1804–1806), ki je poskušal katoličanom priznati enakopravnost z anglikanci; to se je zgodilo šele po njegovi smrti
- ↑ F. Chobot. A pápák története. str. 462.
Nadaljnje branje
[uredi | uredi kodo]- (slovensko)
- Metod Benedik: Papeži od Petra do Janeza Pavla II., Mohorjeva družba Celje 1989, 0013798400, CIP 262.13(091); 929:262.13; Opremil Julijan Miklavčič, ilustracije iz različnih virov, 318 strani.
- Adalbert Rebić, Adalbert, Drago Bajt: Splošni religijski leksikon: A-Ž. Modrijan, Ljubljana 2007 (COBISS)
- Leto svetnikov I-IV (Maks Miklavčič in Jože Dolenc), Zadruga katoliških duhovnikov v Ljubljani (1968-1973).
- (angleško)
- Wendy J. Reardon: The Deaths of the Popes: Comprehensive Accounts, Including Funerals, Burial Places and Epitaphs. McFarland 2004.
- Richard P. McBrien: Lives of the Popes. San Francisco 2000.
- O'Malley, John W (2009). A History of the Popes: From Peter to the Present. Government Institutes.
- Kelly, J.N.D. (1986). The Oxford History of the Popes. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-282085-3.
- George L. Williams: Papal Genealogy: The Families and Descendants of the Popes. McFarland & Company 1998. p. 114 [1][2]
- Ludwig von Pastor: "History of the Popes vol. XXXIV", London 1941
- Leo XII v: The Papal Library
- Kelly: Reclams Lexikon der Päpste. 1988, pp. 322f.
- Catholic-Hierarchy entry
- Bander, Peter (1969). The Prophecies of St. Malachy. Buckinghamshire, England: Colin Symthe Ltd.
- (nemško)
- Schmidlin I, pp. 367–474
- EC VII, 1156–1158
- Kelly: Reclams Lexikon der Päpste. 1988, pp. 322f.
- Franz Xaver Seppelt – Klemens Löffler: Papstgeschichte von den Anfängen bis zur Gegenwart. Mit 919 Bildern. Josef Kösel&Friedrich Pustet, München 1933.
- Päpste und Papsttum. Herder Lexikon (=HLP). Redaktion: Bruno Steimar. Herder, Freiburg – Basel – Wien 2016.
- Lexikon für Theologie und Kirche I-X, 2. Auflage, Herder, Freiburg im Breisgau 1930-1938.
- Lexikon für Theologie und Kirche (=LThK) I-X, 2.völlig neu bearbeitete Auflage, Herder, Freiburg – Basel – Wien 1957-1967.
- Ender, Anton (1900). »379 §, 1066 str.«. V Denzinger & Co Einsiedeln-Waldshut-Köln, Denziger Brothers NewYork-Cincinnati-Chicago (ur.). Die Geschichte der Katholischen Kirche: in ausgearbeiteten Dispositionen zu Vorträgen für Vereine, Schulen und Kirche, zugleich ein kirchengeschichtliches Nachschlage- und Erbauungsbuch für die katholische Familie. Typographen des hl. Apostol. Stuhles.
- Monge, Roberto (2009). Das grosse Buch der Päpste. Von Petrus bis Benedikt XVI. (ISBN 10: 3466367603 / ISBN 13: 9783466367603 prevod iz italijanščine v nemščino Christiane Landgrebe; Duemila anni di papi). Kösel Verlag München (Edizioni Gribaudo 2005).
- August Franzen: Pregled povijesti Crkve, Prevedel Josip Ritig, Kršćanska sadašnjost – Glas koncila, Zagreb 1970. (Izvirnik v nemščini: A. Franzen: Kleine Kirchengeschichte, Herder-Bücherei Bd. 237/238. Freiburg i. B. 1968, Druga pregledana in dopolnjena izdaja).
- J. Holzer: Die Geschichte der Kirche in 100 Reportagen. Niederösterreichisches Pressehaus, St. Pölten 1979, 1. Auflage.
- J. Marx: Lehrbuch der Kirchengeschichte, 8. Auflage, G.m.b.H., Trier 1922.
- (italijansko)
- Rendina, Claudio (1993). I papi. Storia e segreti (v italijanščini). Rome: Newton Compton. ISBN 9788854132603.
- Francesco Gligora, Biagia Catanzaro, Edmondo Coccia: I papi della Chiesa. Da San Pietro a Francesco. Armando Editore, Roma 2013.
- Juan María Laboa: La storia dei papi. Tra il regno di Dio e le passioni terrene. Jaca Book, Milano 2007. (Historia de los Papas. Entre el reino de Dios y las pasiones terrenales. Iz španščine prevedli: Antonio Tombolini, Emanuela Villa, Anna Serralunga).
- Biagia Catanzaro, Francesco Gligora: Breve Storia dei papi, da San Pietro a Paolo VI. Istituto enciclopedico universale, Padova 1975.
- Piero Bargellini: L'anno santo nella Storia, nella Letteratura e nell'Arte, Vallecchi Firenze 1974.
- Piero Bargellini: Mille Santi del giorno. Vallecchi, Firenze 10.izd. 2000, ponatis 2007.
- John N.D. Kelly, Gran Dizionario Illustrato dei Papi, Casale Monferrato (AL), Edizioni Piemme S.p.A., 1989, ISBN 88-384-1326-6
- (madžarsko)
- Ferenc Chobot: A pápák története. Pátria, Rákospalota 1909.
- Jenő Gergely (1982). A pápaság története. Kossuth könyvkiadó, Budimpešta. str. 456. ISBN 963 09 1863 3.
- Gergely Jenő: A pápaság története. Kossuth Könyvkiadó, 1982. ISBN 963-09-1863-3
- Konrád Szántó OFM: A katolikus Egyház története (1. in 2. del). Ecclesia, Budapest 1983 in 1985.
- B. Bangha: Katolikus lexikon I-IV, A magyar kultúra kiadása, Budapest 1931–1933.
- Gy. Goyau: A pápaság egyetemes története. (Francziából fordította Kubínyi Viktor), Kubínyi Viktor Budapest 1900. (232 oldal).
- (francosko)
- John Norman Davidson Kelly: Dictionaire des papes. Brepols 1996.
- Frédéric Schoell: Cours d'histoire moderne des États européens, Paris, 1830-1834, en 46 volumes.
Zunanje povezave
[uredi | uredi kodo]- (angleško)
- Löffler, Klemens. "Pope Pius VIII." The Catholic Encyclopedia. Vol. 12. New York: Robert Appleton Company, 1911. Pridobljeno 18. februar 2023 .
- Pius VIII | pope | Britannica
- TradCatKnight: Papal Profile: Pope Pius VIII
- (francosko)
- (italijansko)
- PIO VIII, papa in "Dizionario Biografico" (treccani.it) di Giuseppe Monsagrati - Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 84 (2015)
- Pio VIII papa nell'Enciclopedia Treccani. Enciclopedia on line
- Pio VIII in "Dizionario di Storia" (treccani.it) Dizionario di Storia (2011)
- PIO VIII in "Enciclopedia dei Papi" (treccani.it) di Giuseppe Monsagrati - Enciclopedia dei Papi (2000)
- I sei papi di Belli - Giuseppe Gioachino Belli (beniculturali.it) a cura di Marina Morena) Archivio di Stato di Roma pagina creata il 10/11/2014
Nazivi Rimskokatoliške cerkve | ||
---|---|---|
Predhodnik: neznan |
Škof Montalta 1800–1816 |
Naslednik: Pietro Paolo Mazzichi |
Škof Cesene 1816–1821 |
Naslednik: Antonio Maria Cadolini | |
Predhodnik: Michele di Pietro |
Vodja apostolske penitenciarije 4. avgust, 1821 – 31. marec, 1829 |
Naslednik: Emmanuele De Gregorio |
Predhodnik: Leon XII. |
Papež 1829–1830 |
Naslednik: Gregor XVI. |
- ↑ Tylenda, Joseph N. (2003). Saints and Feasts of the Liturgical Year (v angleščini). Georgetown University Press. str. 39. ISBN 978-0-87840-399-8.
- ↑ Johnston, William M. (2013). Encyclopedia of Monasticism (v angleščini). Routledge. str. 1153. ISBN 978-1-136-78716-4.
- Rojeni leta 1761
- Umrli leta 1830
- Papež Pij VIII.
- Papeži
- Italijanski rimskokatoliški duhovniki
- Italijanski rimskokatoliški škofje
- Italijanski kardinali
- Italijanski papeži
- Rimskokatoliški škofje Frascatija
- Rimskokatoliški škofje Montalta
- Rimskokatoliški škofje Cesene
- Prefekti Rimske kurije
- Kardinali, ki jih je imenoval papež Pij VII.
- Italijani v 18. stoletju
- Italijani v 19. stoletju
- Papeži v 19. stoletju
- Umrli zaradi zastrupitve
- Umrli zaradi srčno-žilnih bolezni
- Pokopani v baziliki svetega Petra, Vatikan